Читати книгу - "Вітер., Черкащенко Дарія"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
- О, чуєш Елане, - Чейз штовхнув рудого друга в плече. - Знайшовся один наївний дурник, який повірив у твою розповідь.
- Ох, - Елан закотив очі до стелі, - як же ви мені набридли. Магією користуються, а в драконів не вірять. Саріде, скажи ти їм, що я не брехав.
Хлопці втратили інтерес до процесу виуджування Рея з-під ліжка та з цікавістю подивилися на мене. Я відчув себе тим самим переляканим цуценям, і захотілося разом із ним сховатися під ліжком. Наскільки незвично було те, що таємницю, яку я так ретельно зберігав стільки років, тепер знають усі мешканці цієї кімнати.
- Не брехав, - опустивши очі, пробурмотів я.
- А чого ж раніше про це ніхто не сказав, та й на першому уроці не показав? - поцікавився Рін.
- Бо я так звик, - відповів я. - Та й навіщо? Перетворюватися я вмів, а от у всьому іншому був невміхою.
- Це так, - усміхнувся Чейз. - Так ось чому ти так на дракона в книжці витріщався.
- Підхопив, - я посміхнувся, приймаючи підбивання хлопця, тільки для того, щоб піти від цієї теми. Але, на жаль, хлопців зацікавила інша важка тема.
- А, скажи, будь ласка, - уважно дивлячись на мене, почав розмову Рін, - як вам вдавалося так швидко повернутися? Ви з Дірасом прибули до замку тоді, коли хлопці відпочивали після обіду, одразу після тої ночі як стався напад у лісі. Тобто, якщо я правильно все порахував, на дорогу витратили менше ніж день. Як таке можливо?
Добре, що ми з Дірасом обговорили цей момент і я знав, що відповісти. Інакше я б зараз так швидко не знайшов потрібних слів, там більше коли на тебе уважно дивиться всі твої співмешканці та чекають від тебе відповіді. Вибачте хлопці, але я вас розчарую.
- Хотів би і я знати відповідь на це питання, - зітхнув я, старанно прикидаючись.
- Як так, - здивувався Рін.
- На жаль, я весь час був без свідомості. Трохи прийшов до тями, коли ми були вже тут, чув ваші голоси. Чесно кажучи, я навіть не знаю, як він нас так швидко знайшов. Мені здавалося, що ми з Еланом пролежали декілька днів без свідомості у тому лісі.
- І ти в нього нічого не питав? - продовжував допитуватися Рін. - Він же заходив до тебе у лікарню.
- Не питав. Я ж кажу, що не знав, що він нас так швидко знайшов і так само швидко довіз мене до замку.
- І тебе не здивувало, що ми з Еланом повернулися через два дні після тебе?
- Ти не забув, що ці два дні я не приходив до тями? - Мене став трохи дратувати цей допит, мені хотілося якнайшвидше закінчити цю розмову. - І мені ніхто не доповідав, хто і коли повернувся. Я лише поцікавився, як справи в Елана, мені цього було досить. Хочеш, розпитай Діраса сам, мені було якось не до цього, вибач.
- Не гарячкуй, - Рін усміхнувся, бажаючи примирення, - я звик, що ти в нас дуже цікавий, і сподівався, що в тебе вже є відповіді на ці питання.
- На жаль, - я розвів руками.
На щастя, якраз у цей момент Майкі та Аїну вдалося зловити цуценя. Вони обійняли його в чотири руки та почали заспокоювати, знову перемикаючи на себе загальну увагу.
- Тихіше, тихіше, маленький, ти ж сміливий пес, - заспокоював Аїн.
- Нічого, ми тебе привчимо до Саріда, - рішуче заявив Майкон. - Ех, мені б магію, він би миттю заспокоївся.
Рей чинив опір, але не особливо активно і постійно злякано поглядав на мене. Я нерухомо стояв біля вікна, щоб не ускладнювати хлопчакам роботу.
- До речі, Вітра не всі псові боятися, - відгукнувся Малий, - я ж не боюся.
- Ти ж не собака, - відповів Чейз. - Ти маг, здатний перетворюватися на вовка.
- Це з якого боку подивитися, - усміхнувся Малий.
- Так, а де ви його взяли? - поцікавився я.
- На псарні, - відповів Аїн. - Ми з Майком гуляли та дізналися, що там декілька місяців тому народилися цуценята, ну й пішли дивитися. І ось він, - хлопчик потріпав собаку між вух, - до нас дуже прив'язався. Навіть якось примудрився вибратися із загону й ув'язався за нами. Ми його тільки на сходах у замку виявили.
- Точніше не ми, а тітонька, що мила там підлогу, - з усмішкою уточнив Майкі.
- Ага, вона так лаялася, - продовжив Малий. - Ми за цуценя і поволокли його назад. А тут ще повз Дірас проходив, почав з'ясовувати, в чому справа, а я візьми та й попроси його дозволу забрати цуценя в кімнату.
- І ти уявляєш, він дозволив! - радісно пискнув Майкі, обіймаючи цуценя і перетягуючи його до себе на руки. - Але сказав, що піклуватися про нього маємо тільки ми. Годувати, вигулювати й таке інше. Якщо він дізнається, що ми справляємося, то він віднесе цуценя на псарню.
- Що ж, вітаю, - усміхнувся я.
- Я тобі про це хотів подумки повідомити наступного дня, - прошелестів у мене в голові голос Дрібного. - Коли в нас було магічне тренування. Але не зміг дотягнутися.
- Ого! Спілкуватися на такій відстані, - здивовано подумав я. - Я б про таке навіть не додумався.
- Я дуже сумував, - Дрібний зніяковіло уткнувся носом у пухнасту спинку Рея, але очима, як і раніше, дивився на мене. - Ось і вирішив спробувати.
- Аїн, підемо, вигуляємо його, адже скоро тренування! - Майкон перебив нашу розмову.
- Він же ще не поїв, - занепокоївся Малий.
- І не поїсть, поки не привчиться до Саріда, тож підемо. Коли кімната буде порожня, він заспокоїться і сам поїсть.
- Вітер, ходімо з нами! - окликнув мене кучерявий друг, підштовхуючи собаку до виходу. - Тільки тримайся на відстані, нехай звикає.
Я кивнув і обережно пішов слідом, по дорозі запитавши в хлопців, яке в нас сьогодні тренування.
- Обіцяли, що магічне, - відповів Малий. - Поки тебе лікували, з нами займався тільки Тайлор і нікому було зняти з нас браслети.
Сподобався роздiл? Чесна оцінка допоможе авторові у написанні книги. Анонімно
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вітер., Черкащенко Дарія», після закриття браузера.