Читати книгу - "Шлях меча"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
– Я вбивав тебе, – відгукнувся Єдиноріг.
– …метаючись між мудрим Муніром і гордим Масудом, споживши крові звіра, переживши Друдлову смерть, відправивши твоїх кабірських убивць до Того, хто чекає їх у раю, якщо Він їх там справді чекає – весь цей час я безупинно, у душі й у помислах своїх, убивав тебе й тільки тебе.
На словах про «кабірських убивць» Асахіро Лі й Но-дачі здригнулися.
Я-Єдиноріг чекав.
Ні.
Вони не сказали нічого.
І косого погляду Асахіро на Фарізу було достатньо, щоб шабля й жінка залишилися на місці.
– Я вбивав тебе, але ти не вмирав. Ти залишався десь глибоко всередині мене, і якщо зараз я насправді вб’ю тебе, ти залишишся в мені назавжди. Я ніколи не зможу позбутися примари. Але все одно ти вмреш, Звитяжцю Но-дачі й людино Асахіро Лі. Сьогодні. Зараз. Цієї миті.
Дзю рвонувся вперед і з силою вдарив об клинок Но-дачі. Пролунав довгий і чистий дзвін. Тієї ж миті Єдиноріг майже ніжно погладив Асахіро Лі по щоці. Лезом. Крапля крові, набухаючи, зірвалася вниз і впала на великий меч, що лежав поперек стола.
І розтеклася.
– Ти вмер, – сказав Я Єдиноріг. – Відтепер і навіки ти вмер, Звитяжцю Но-дачі й людино Асахіро Лі. Примара, що мучила мене весь цей час, мертва. Я вільний і кажу тобі, мертвому – спасибі за те, що я став тим, ким став. Раніше ти приймав рішення за інших: сьогодні я прийняв рішення за тебе. Ти вмер. Ти народився знову. Ми зобов’язані один одному життям – не тим, що було, а тим, що починається заново. Ми квити. Я вітаю тебе.
– Я вітаю тебе, – слідом за Мною-Єдинорогом повторив Уламок. – Дивися, дитино, щоб мені не довелося покаятися в цьому. Бо мої жарти не завжди бувають смішні.
– Я вітаю тебе, – одночасно заговорили Заррахід і Кос. – Якби ти мав хорошого дворецького – не гуляв би по той бік Кулхана. Гаразд, будемо вважати, що тобі просто не пощастило в минулому житті… сподіваюся, у новому пощастить більше.
І тут сталося непередбачене.
– Привіт, Но! – радісно заволав Сай Другий, вилітаючи в Коса із-за пазухи й утикаючись у стільницю поруч із Но-дачі й Асахіро Лі. – Привіт, Кундо! Щоб ви всі зламалися – який же я радий вас бачити!.. А ми тут вас шукаємо, шукаємо…
Асахіро ривком підвів голову й глянув на мене.
Очі його неприродно блищали.
Живі очі.
Точнісінько так само блищав клинок Но-дачі.
Живий клинок.
– Краще б ти вбив мене, – тихо сказали людина Асахіро Лі й Звитяжець Но-дачі.
– Обійдешся, – відповів Я-Єдиноріг.
– Правильно, – погодився Уламок. – Я їм таке нове життя влаштую…
2…а потім ми довго говорили – години дві або й більше, перебиваючи один одного, вірячи й не вірячи, сперечаючись, погоджуючись, суплячись і сміючись; ми говорили про Кабір і Шулму, про Муніра й Масуда, про життя й смерть… про Коблана, Друдла, Чин, еміра Дауда, Дитячого Вчителя, Шешеза, Ґвеніля, Вовчу Мітлу, про старого Фархада, про руку аль-Мутанаббі, про людей і Звитяжців, про можливе й неможливе, про записки Фаня Анкора-Куна, про старійшин Ради Вищих і Тьмяних батинітів; про Джамуху Восьмирукого і Тьмяного Чинкуеду…
– Більше ніхто не повернувся, – розповідав, аж захлинаючись, Асахіро, і йому вторив Но-дачі, – ніхто з наших… тільки ми й Фаріза з Кундою! Кургай із Шото й Худий Ар-Фасин із двома Саями в Кабірі загинули, а інші де? Де вони?! Хоч хто-небудь!..
– Там же, де і єретики-батиніти Хаффи, Кабіра, Дурбана й Кимени, – переривали їх Кос і есток. – Мовляв, світ не переробиш, навіть під загрозою кінця світу; а ми теж люди. Або: ми теж Звитяжці. Краще й не скажеш. Вирішили, мабуть – поживемо, як слід, а прийде Шулма – то й помремо, як слід…
– Даремно, все даремно, – журився Асахіро.
– Чому ж! – обурювався я. – Нічого не даремно… хоча, звичайно…
Усе ті ж три цікаві зірки мерехтіли за вікном, наближалася північ – на вулиці пробамкали стукалки третьої сторожі, отже, північ настане за дві години – і в мене вже заболів язик, а в Єдинорога – клинок, коли Фаріза й Кунда згадали про головне.
Точніше, про те, що іще недавно було головним для них.
Про те, що змусило їх перепинити нам шлях.
Сьогодні вдень біля базару хлопчак-посильний передав Фарізі записку.
«Настав час розплати, – значилося там. – Цієї ночі о четвертій варті біля занедбаної водойми у кварталі Цин-ерль у східній частині міста. Якщо, звичайно, ти не боїшся. Емрах іт-Башшар із Харзи».
Коли Фаріза прочитала записку й роззирнулася, біля дальньої конов’язі вона побачила Емраха. Якого не пам’ятала в обличчя; вірніше, пам’ятала, але розмито.
Зате шабля Кунда Вонґ чудово пам’ятала Пояса Пустелі, Маскіна Сьомого (нині Тринадцятого), колишнього Придатка якого вона зарубала улітку в Харзі – а Пояс Пустелі блищав у руці іт-Башшара
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Шлях меча», після закриття браузера.