Читати книгу - "Шлях меча"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Зустріч виявилася ось такою. Простою й нудною.
І все-таки – зустрілися.
Розділ 181
– Мабуть, я повинен тебе вбити, – сказав Я-Єдиноріг. – Ні, не так: я обов’язково повинен тебе вбити. Так. Так правильно.
– Убий мене, – відповів Но-дачі, великий меч.
– Убий мене, – відповів Асахіро Лі, Придаток Но-дачі, людина з мертвими очами.
– Убий, але вислухай, – додали вони обидва.
…Кімната була тісна для нас. Я, Єдиноріг і Дзютте по один бік столу; Асахіро Лі й Но-дачі – по інший.
За спиною Асахіро стояла смаглява Фаріза, і я відчував на собі її погляд – погляд самиці барса, у якої намагаються відняти не здобич, а дитинча.
Права рука Фарізи (тонке, але сильне зап’ястя, чіпкі пальці… гарна рука!) лежала на крученому руків’ї шаблі з хрестовиною, прикрашеною по краях кільцями. Шаблю звали Кунда Вонґ, і вона була божевільна. Вона любила Но-дачі, а він щойно сказав: «Убий мене». Вона любила Но-дачі, а Фаріза любила Асахіро, і це було видно всім, крім самих Асахіро й Но.
Мертвими очима не побачити любові.
За три кроки – ні, тепер уже майже за крок від них стояв безпристрасний Кос. На його поясі непорушно завмер есток Заррахід – і дехто знав справжню ціну Заррахідової непорушності. Статуя Кос-Заррахід була висічена з найдорожчого мармуру, який лише зустрічається на цьому світі, і ліва Косова рука чекала за полою блузи.
Там, прихований до часу від сторонніх очей, був Сай.
Можу собі уявити, про що думав Сай Другий у цю мить.
Можу – але не хочу.
Кімната була тісна для нас.
Світ був тісний.
– Убий, але вислухай, – повторив Асахіро Лі, Придаток Звитяжця Но-дачі.
– Убий, але вислухай, – повторив дворучний Но-дачі, меч людини Асахіро Лі.
– Уб’ю, – погодився Я-Єдиноріг. – А слухати не буду. Не хочу я тебе слухати.
І тут Фаріза й Кунда Вонґ не витримали.
Пружина, схована в шаленій Фарізі, розпрямилася, не витерпівши напруги, й гострий клинок Кунди навскіс метнувся над столом, прориваючись до мого горла. Дзю кинувся напереріз, із невиразним брязкотом перехопив шаблю, що скрикнула, і намертво припечатав її до стола – а хватка в Дзю була ще та. Тим часом оголений Єдиноріг уже впирався вістрям у ніжну шкіру під Фарізовим підборіддям.
Я відчував, як пульсує тоненька жилка на шиї молодої жінки. Один необережний рух…
– Ще раз утрутишся в розмову без запрошення – умреш, – крижаним голосом заявив Уламок, не випускаючи тріпотливої Кунди. – Зрозуміла?
– Ще раз утрутишся в розмову без запрошення – умреш, – повідомив я спопелілій, аж сірій Фарізі, намагаючись точно повторити інтонації Дзю. – Зрозуміла?
– Вона зрозуміла, – замість Фарізи й Кунди відповіли Но-дачі й Асахіро Лі. – Вона все зрозуміла.
Дзю і Єдиноріг знову лягли на стіл – Уламок знехотя випустив Кунду Вонґ, що слабко бриніла, – а поверх Звитяжців лежали мої руки в лускатих латних рукавицях.
Тільки ліву рукавицю можна було зняти.
І в мертвих очах Асахіро мигнуло щось живе, коли він подивився на мої руки.
Мигнуло й згасло.
Кос стояв майже впритул до Асахіро Лі. Косова рука й далі залишалася за пазухою – і на грудях ан-Таньї з-під блузи ледь помітно випирало вістря Сая Другого. Цей горбок був зовсім поруч із потилицею Асахіро, мов нарив, готовий прорватися смертю.
«Цікаво, чи зміг би він?» – подумав Єдиноріг, маючи на увазі Сая.
«Цікаво, зміг би він?» – подумав я, маючи на увазі ан-Танью.
Кос спокійно глянув на нас і скривив свої тонкі губи в подобі усмішки.
Асахіро повинен був спиною відчути цю усмішку.
– Хороша у мене людина Кос ан-Танья, – мовив у простір Заррахід, так і не покинувши піхов. – Хороша… у нас людина.
Блуза на Косових грудях ворухнулися, і я зрозумів, про кого говорив есток, кажучи «нас».
Фаріза відійшла на колишнє місце, не потрапляючи шаблею в піхви. Обох дрібно тіпало. І я нічим не міг їм допомогти.
Не збирався я їм нічим допомагати.
Ми йшли по Шляху Меча.
– Я вб’ю тебе, – ще раз сказав я, і Фаріза тихенько заскиглила. – Сьогодні. Зараз. Цієї миті. Я вбивав тебе весь цей час із того моменту, коли ти, Асахіро, людино, – коли ти, вибачившись, відрубав мені руку…
– …коли ти, Но-дачі, Звитяжцю, – коли ти, вибачившись, відрубав руку, що тримала мене, – луною продзвенів Єдиноріг.
Інші мовчали.
– Я вбивав тебе, у розпачі підносячи до свого горла ніж кусунгобу; я вбивав тебе, стоячи біля ковадла в Коблановій
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Шлях меча», після закриття браузера.