Читати книгу - "У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Так я й не вирішив тоді цієї моральної дилеми — вдарити по ворогові чи пожаліти хворих людей.
З цією проблемою була пов’язана й інша. Все, що я знаходив у хамській літературі кочетових, шевцових, софронових, є і в культурі. Довго шукав різницю, поки не знайшов. Так, у кожному з нас сидить Шевцов-Кочетов, але культура перетворює його на людину, а хам силкується затоптати людину в бруд, в гімно. Культура користується тими ж символами і навіть прийомами, але для того, щоб очистити людину, забруднюючи все брудне по суті, але «чисте» за формою. Так робив Рабле, так робить Галич.
*
У березні довелося знову летіти до Харкова. 10 числа (день смерті Шевченка) судили Владика Недобору і Володю Пономарьова. Я вже дав в «Український вісник» — самвидавівський журнал, який щойно з’явився, інформацію про арешт Алтуняна. Тепер потрібен був новий матеріал для «Українського вісника» й для «Хроніки». Та головне не це — харків’яни стали для мене найближчими людьми. Я не міг не поїхати, хоча й знав, що користі з мене буде мало. Тактику відповідей на суді харків’яни вже виробили, врахувавши попередні помилки. І тяжко морально бути на таких процесах спостерігачем. І нітрохи не легше від думки, що самого неминуче візьмуть — завтра, за рік-другий. (Три роки потому Генчик приїхав на мій процес, вже відбувши термін, а Таня пізніше розповідала мені, як вона плакала, дізнавшись, що він, може, не приїде: щойно після табору, труднощі з роботою — і все-таки приїхав. Приїхав до порожньої зали, знову до хамства, погроз кагебістів, погрози повторного арешту.)
Коли я появився біля будинку суду, то побачив, як злісно дивиться на мене одна з родичок підсудного. Вона сказала:
— Він приїхав сюди тільки для того, щоб процес був гучним. Їм тепер термін більший дадуть.
Мати Недобори розповіла про свою розмову з Гриценком. Той заявив, що її син — гарна людина, але товаришує з особливо небезпечним антирадянщиком Плющем. Мати відповіла, що в такому разі КДБ чинить злочин: садить гарних людей, а «особливо небезпечних» залишає як наживку для того, щоб ловити «гарних». На запитання, чому приїхав Плющ, відповіла, що це вона його запросила на процес сина.
Самого Недобору навмисне травмували тим, що, потримавши три дні, відпустили, зате забрали Пономарьова і Лєвіна. А це плямувало Недобору. Йому було дуже тяжко за товаришів, які вже сіли, і через «пляму». Владикові здавалось, що я зневажаю його за його м’яке ставлення до Васі, за лібералізм, Бог знає за що. Тяжко було дивитись в очі дружинам і дітям ув’язнених товаришів.
Комедію, яку Гриценко розіграв під час арешту Аркадія, тепер зрозуміти було легше. І це не особистий винахід Гриценка. «Плями», розбрат, підозри — це загальний метод КДБ.
Письменник Антоненко-Давидович отримав від російських друзів попередження про те, що Чорновіл — провокатор, завалив після поїздки в Москву Григоренка.
У Києві багато хто отримав листа з «табору»:
«Ми витримали всі муки й знущання, які тільки можуть вигадати в таборі, але нас хвилює інше — чи не забули на волі про спільну справу, чи не спекулюють на наших добрих почуттях, чи не гріють руки на нашому всенародному горі підлі людці?..»
А далі напади на І. Світличного, В. Чорновола, 3. Франко. Нібито Чорновіл і Світличний використовують для себе громадські гроші, які зібрали родини політв’язнів, — особливо турбувались кагебісти-псевдотабірники за Мороза.
Але, як каже Зінаїда Михайлівна Григоренко, «видно ослячі вуха КДБ»: русизми, українська машинка, а лист із штемпелем «Явас», Мордовія), граматичні помилки-обмовки («ваш заповідник імені Берії»). Було видно, що писав спец із читання листів з табору, спец з українського самвидаву, росіянин чи русифікований українець (думаю, що якби їм дати на допомогу доброго українського письменника, то й він вуха покаже — така вже специфіка кагебістського самвидаву).
Мати Недобори розповідала, як вона зіткнулась з КДБ до війни. Вона тоді працювала завідувачкою райвідділу охорони здоров’я. НКВД забрав декількох лікарів і звинуватив їх у шкідництві. Недоборина мати, добре знаючи «шкідників», почала їх захищати. Її викликали. Прийшла, чекає біля кабінету слідчого. Він довго не показується. Нарешті двоє у формі зайшли до нього і вийшли разом з ним. Він на неї навіть і не глянув.
Вона прочекала до вечора. Нарешті, підійшов сторож.
— Ви кого чекаєте, громадянко?
— Слідчого Н. у справі лікарів.
— Його арештували як ворога народу. Біжіть, любонько, звідси пошвидше. Може, забудуть.
Подібна ситуація описана в такому анекдоті. У кабінет до слідчого Іванова увірвався слідчий Петров:
— Де Іванов? Ось ордер на його арешт.
— Він вас пішов арештувати, теж з ордером.
Дивлячись на матір Недобори, що сміється з усіляких анекдотів з нашого політичного побуту, стало легше за Владика. Вона з ним, вона його підтримає, а не почне допомагати КДБ, рятуючи… сина від КДБ. А багато кому доводиться отримувати удари від батьків…
Тамара Лєвіна розповіла про метод, який застосували до неї. Після допиту слідчий повіз її на машині, по дорозі читав вірші, вів світську бесіду. Привіз за місто, до ресторану, запропонував зайти, повечеряти. Спочатку вона не розуміла, що до чого, коли ж збагнула, розреготалась: «Та ви подивіться на себе в дзеркало! Як вам не соромно!»
Я просидів два дні в коридорі суду. На перший день Вероніка Кали-новська пожаліла мене й сиділа зі мною за компанію. До нас підійшов міліціонер, який не пускав у кімнату суду. Він почав «тикати», доводити, що нам тут робити нічого. Я доволі грубо попросив його піти геть. Вероніка почала перейматись, що я образив лягавого.
— Він же хотів нас зрозуміти, чому ми тут нудимось. А «тикав» тому, що так звик!
Мене гнітило суперечливе відчуття поваги до її доброти а ля «князь Мишкін» і зла на цю абсолютну доброту.
— Ну, що ж, коли прийдемо до влади, висунемо тебе в міністри справедливості. Будеш рятувати кагебістів, катів від гніву народного.
Прокурор на суді — Лебедев, старий маразматик. В його голові цей процес — продовження старих, добротних процесів 30-х років, у яких він брав участь. Тому він геніально обмовляється:
— Підсудний Пономарьов, коли ви востаннє зустрічались з Кіровим?
Він, звичайно, має на увазі Петра Якіра. Але його підводить спільне в Петра Якіра й Кірова — склад «кір», вбивство Сталіним Йони Якіра й Кірова. Для нього все це вороги народу, від Кірова — Якіра до Пономарьова — Якіра.
Суспільний маразм проявляється у маразмі прокурора:
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ», після закриття браузера.