Читати книгу - "У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Олег проводив політінформації на курсі. Комсорг розповів, які чудові були Олегові виступи про поточні події. І ніколи в них не було відхилень від офіційної лінії.
Прокурор єхидно, злісно кинув:
— По-вашому, ви без Бахтіярова не зможете політінформацій проводити?!
— Не так добре, — простодушно відповів комсорг.
Усі свідки одноголосно розхвалювали Олега. Навіть ті, хто під час слідства дав погані свідчення, на суді, віч-на-віч з Олегом, посоромились їх повторити. Один зі свідків, що на слідстві наговорив багато дурниць, на суді сказав тільки, що Олег лаяв бюрократизм.
— Окремих бюрократів чи лад як бюрократичний?
Свідок сказав, що «окремих».
Тільки батько Н. говорив про толстовську пропаганду. Тоді син не витримав і сказав, що Олег, навпаки, критикував Толстого.
Найважчим для Олега було питання про програму, що була написана його рукою (свідок М. з Сибіру передав її у КДБ і сказав, що це написав Бахтіяров). Там був параграф про заборону в майбутній державі КПРС.
Олег пояснив, що він переписав її з якоїсь книжки і хотів послухати обґрунтовану критику програми від розумного члена партії М.
Адвокат трапився добрий. Він вимагав перекваліфікації статті «антирадянської пропаганди» на «наклепницьку» і свого домігся.
І Олегові дали три роки за цією статтею.
Мені переказали, що на мене свідки у справі Бахтіярова також дали багато свідчень, а Олегові під час слідства сказали:
— Твій шеф Плющ — шизофренік і зараз у лікарні.
Тому Олег був здивований, побачивши мене на суді.
Одного зі свідків, сина генерала, я раніше якось уже бачив. Авантюрист. Умовляв мене зайнятись створенням підпільної терористичної організації. Я тоді його висміяв, а на слідстві свої плани він приписав Олегові й мені. Дивно, що ці його свідчення на суді так і не зазвучали…
Олегову матір попередили, щоб вона зі мною не зустрічалась, а то Олегові буде гірше.
Я злітав у Москву по самвидав.
Нарешті прочитав книжку Роя Медведева про Сталіна. Багато фактичного матеріалу з історії сталінізму, але прагнення нетенденційності, об’єктивізму викладу і принципова аконцептуальність призвели до того, що Рой трактує сталінізм необ’єктивно, близько до Хрущова.
На відміну від хрущовської, це думка чесна, але несмілива. Відчувається бажання не бачити причин глибших, ніж ізоляція країни, підірвані війною виробничі сили і т. д. Я прийшов до висновку, що це ще один вид немарксиста, який вважає себе за марксиста. Адже марксист у своєму аналізі має бути безжально сміливий. Якби Медведев пом’якшував свій аналіз зі страху перед КДБ, тоді це інша річ. Проте він сміливий у діях і недодумує, мабуть, щиро.
Мої ілюзії. Коли на колоквіумі «Сталін — продовження чи заперечення Леніна?», організованому Міттераном, почув посилання Жореса Медведева на слова брата, що Сталін — просто божевільний, то зрозумів, що це гірше, ніж недодумання, й змушений був публічно глузувати з такого «марксизму», бо тоді й царат треба реабілітувати, бо й Петро І, й Іван Грозний були божевільними.
Москвичі отримали тюремні записи П. Г. Григоренка. Побиття, Цинічні заяви тюремників про те, що смерть його їм дуже бажана.
Цинізм як метод впливу на психіку політв’язнів було проаналізовано у статті Іво Понделічека «Як вбити людину як особистість», яку О. Фельдман переклав з «Літерарних листів».
Від імені групи комуністів я написав листа у газету «Уніта» (копії «Юманіте», «Морнінг Стар», кардиналові Кенігу, Луї Арагону, Берт-ранові Раселу, Жану-Полю Сартру, Генріхові Бьолю, докторові Споку і пані Кінг). Короткий зміст листа було вміщено у «Хроніці» № 12. У листі були докори західним комуністам, які надто м’яко критикують дії КПРС. Я також намагався змалювати становище країни в цілому і закликав комуністів розробити наукову теорію сучасного суспільства.
Чи потрапив цей лист до західних комуністів — не знаю. Та якби й потрапив, відповіді ми не отримали б — сумний досвід у нас вже був. 1 це підривало будь-яку віру в те, що комуністи змінились.
У Києві наростала кампанія проти Дзюби. В «Літературній Україні» з’явилась нарешті стаття — відповідь Дзюби, в якій таврувався український буржуазний націоналізм емігрантів.
Серед друзів Дзюби почались суперечки, і навіть серед тих, хто не знав його особисто.
Ми з дружиною пішли до нього додому. Іван пояснив, що йому показали багато статей з емігрантської преси, де Дзюбу підносили, а його марксизм розглядали як зручну маску для українського націоналізму і навіть фашизму (вже тут, на Заході, я читав деякі такі самі ідіотські статті, що допомагають КДБ судити й травмувати людей, яких вони-, емігранти, «підтримують»).
Заговорили про слово «націоналіст», яке Дзюба таврував. Адже КДБ вживає це слово проти всіх, хто любить свою Батьківщину — не Росію. Тому лінгвістична неточність Дзюби стала політичною помилкою. Дзюба погодився з таким тлумаченням. Я радив йому уточнити свою позицію, виступивши проти конкретних українських фашистів, а не абстрактних ворогів. І написати це для самвидаву, а не для «Літературної України», яка все перекрутить. І підкреслити свою позитивну позицію у національному питанні, тобто повторити основне з «Інтернаціоналізму…» (проти русифікації). Дзюба з цим згоджувався. Також ми з ним домовились видавати збірник «Бабин Яр» про сучасний партійний антисемітизм, залучаючи матеріали з історії дореволюційного антисемітизму. У першій статті ми хотіли дати відомості про історичні події, пов’язані з Яром, — людські жертвоприношення язичницьких часів (вони відбувались саме біля Яру), бої Києва з Черніговом, бої казкового Кожум’яки зі Змієм (поруч — Зміїний яр), а потім справу Бейліса (біля яру було знайдено тіло Ющинсь-кого, в ритуальному вбивстві якого звинувачували єврея Бейліса).
Я звернувся до друзів, що домагалися права виїхати в Ізраїль (до Олександра Фельдмана, майбутнього редактора журналу «Сіон»). Вони відповіли: антисемітизм — «ваша хвороба, і лікувати її — ваша справа». Допомагати збирати матеріал відмовились. Ми вирішили видавати збірник слов’янськими силами. Але, на жаль, з різних причин це в нас так і не вийшло.
Така ж невдача спіткала і задум видавати збірник «Фальсифікація як метод». У нас вже був матеріал з чехословацьких газет і журналів. Ось фотографія часів війни — група командирів партизанських загонів. Наступна — декілька осіб зникло, замість них порожні місця. Наступна — залишилось кілька чоловік. Порожніх місць немає, вони стоять, зімкнувшись. Були й інші подібні фотографії.
Нещодавно видали твори Бориса Грінченка. В одному з листів Грінченко пише, що на його музей нападають україноф[…]. Коментар редакції — «філи». Дивно, Грінченка звинувачували в українському націоналізмі, а проти його музею саме філи. Ясно, що фоби.
Почав підшуковувати фотографії з історії революції на взірець чехословацьких.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ», після закриття браузера.