Читати книгу - "У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Ми отримали запис засідання Секретаріату Спілки письменників і листа Солженіцина до Секретаріату. Він нас підбадьорив. «Протріть циферблат — бо годинник ваш відстав від доби. Відтуліть дорогі завіси — ви навіть і не здогадуєтесь, що надворі вже світає».
Це було сказано у той час, коли на країну насувалася тінь Сталіна.
І зараз, у 1976 році, ця пророча правда Солженіцинових слів очевидна:
«Сліпі проводирі сліпців! Ви й не помічаєте, що бредете у бік, протилежний тому, який ви проголосили».
Через декілька місяців у самвидаві з’явився збірник про справу Солженіцина: біографія, боротьба з Секретаріатом Спілки, протокол зборів у Рязані. Збірник цей, незважаючи на його обсяг, багато хто почав передруковувати. Були й такі, що ніколи нічого не друкували, вважали, що це небезпечно, але про Солженіцина все-таки брались друкувати — таким важливим це здавалось.
Увесь листопад минув у передруковуванні самвидаву — пошуки тих, хто друкує, купівля нової машинки, не «забрудненої», заміна шрифтів на попередні, щоб не знайшли господаря.
Дружина наполягала, щоб я почав вимагати у Чуніхіна машинку (вона потрібна була їй для роботи), але я чекав суду над Бахтіяровим.
25-го поїхав до Харкова на процес. Захопив із собою кагебістського листа до кримських татар.
Увечері ми всі зібрались обміркувати тактику відповідей свідків. З’ясувалось, що на одній із фраз у листі Ініціативної групи слідчі зупинялись окремо, побачивши, що харків’яни її не можуть обґрунтувати — про релігійні переслідування. У харків’ян було мало самвидаву, тому багатьох фактів вони не знали. Саме тому вони невиразно уявляли тактику суддів на процесах.
Із приїжджих з інших міст — Іра Якір і Славік Бахмін з Москви.
Ми розповіли про переслідування української греко-католицької церкви, про баптистів. Хтось із харків’ян згадав про те, що закрили харківську синагогу.
Під час слідства харків’яни зробили багато помилок, бо у них ще залишалися рештки віри в те, що у слідчих може бути щось людяне, і якщо довести законність своєї діяльності численними фактами, то вдасться уникнути суду або пом’якшити вирок друзям.
Вранці ми пішли в суд. Рима, дружина Генріха Алтуняна, ледве тримала себе в руках. І в той же час ілюзій у неї було більше, аніж в інших.
Ми ж, ті, хто приїхав з інших міст, вирок знали — три роки,/ максимальний термін за цією статтею. Харків’яни ж продумували/ як переконати суд у тому, що наклепів у листах Ініціативної групи, у висловлюваннях Алтуняна, у самвидаві, який у нього знайшлі, немає (чернетка із записами про численні звільнення з роботи, остання сторінка виступу академіка Аганбегяна про становище економіки країни, лист «Громадянина» про Григоренка).
Нас здивувало те, що до кімнати, в якій відбувався процес, впустили всіх охочих. У кімнаті — родичі й друзі, вони ж — свідки; представники «громадськості», тобто парторги установ, у яких працювали друзі Алтуняна, і звичайно ж, товариші в «цивільному». Було душно.
Ввели Генріха. Він радісно дивився на друзів, на дружину, всіх підбадьорюючи. У нього ілюзій, очевидно, вже не було.
Закінчилась формальна частина. Оголосили перерву. Ми вийшли. Але назад нас з Ірою Якір не впустили:
— Вам не можна.
— Чому?
— Мені начальство сказало вас не пускати.
— Яке?
— Моє.
— КДБ?
— Не’знаю.
Підійшов офіцер. Він пояснив, що не вистачає місць. Колись хтось показав на порожні стільці, він відповів, що сперечатися з нами не збирається.
Потяглось болісне очікування в коридорі суду. На перерву виходили свідки і розповідали про перебіг процесу. Адвокат Арія нав’язав Алтунянові оборонну тактику, Алтунян пішов на це, але бувши відвертим та дуже емоційним, часом виходив поза цю тактику. Тактика перешкоджала його політичній платформі, а політичні вислови — тактиці.
Суд затягнувся допізна. Всі очікували, що процес продовжать наступного дня. Але суд тривав далі. Дуже довго радились.
Нарешті всіх впустили, щоб зачитати вирок.
Почали з Алтунянових «чеснот» — одружений, двоє дітей, виразка шлунка, ІЗ років бездоганної служби в армії, 4 медалі. Я пробурмотів до сусідки:
— Не тільки виправдають, а й п’яту медаль дадуть.
Перерахування чеснот завершили фразою:
«Але у зв’язку з особливою небезпечністю дій Алтуняна…».
Далі почали перераховувати «злочини»:
— з таким-то Алтунян у 68-му році, йдучи з книгарні, переходячи площу Тевелєва, назвав вторгнення у Чехословаччину «агресією»;
— на партзборах Академії говорив про державний антисемітизм;
— підробив виступ академіка Аганбегяна (тобто записав її скорочено; сам академік посоромився приїхати підтвердити своє письмове свідчення про наклепницький запис Алтуняна);
— підписував листи протесту, написав про переслідування у Харкові, відомості з цих записів потрапили у західну пресу.
Я почав сподіватись на 1–2 роки — навіщо ж тоді було перераховувати «чесноти», пом’якшувальні обставини?
Але було сказано — «три роки».
Хтось з громадськості голосно сказав, що так йому і треба. Я процідив у морду цій громадськості: «Фашисти!»
У коридорі знепритомніла дружина Генчика. Всі ми аж захлиналися від ненависті до суддів-катів і з жалю до Рими — вона єдина ще вірила владі.
27-го всі зібрались у Владика Недобори. На стіні портрет Леніна — багато книжок, марксистська література, книжки з історії.
Розповіли про шкільну організацію, нещодавно розкриту в Харкові. План у пацанів був простий: захопити обком партії і всіх вождів області прикінчити у ванні з сірчаною кислотою. У них знайшли якісь підготовчі схеми будинку обкому.
Якийсь харків’янин разом зі своєю дружиною розкидав листівки із закликом позбутися засилля євреїв у партійному й урядовому апараті. Бунтівник вітав політику партії щодо євреїв, але вважав, що вона не досить енергійна.
А процес Алтуняна відбувався під шалену круговерть чуток про сіоністичну групу Алтуняна.
Бахмін розповів, що група московських студентів вирішила розкидати листівки до 90-річчя Сталіна. Я намагався довести, що це недоцільно. Систематичні передруки на машинці дають більше, ніж один раз розкидані листівки. Сил у нас небагато, щоб так запросто віддаватись у лапи КДБ. Сама техніка розкидання не була на висоті. Звичайно, бувають ситуації, коли потрібні саме листівки — після вторгнення у ЧРСР, коли різко піднімають ціни на товари, після якогось відомого й особливо мерзенного акту уряду.
Нарешті ми домовились, що студентів треба відмовити.
Розмовляли, звичайно, письмово, бо не було певності, що нас не підслуховують.
Бахмін розшифровував стенограму суду. Решта сперечалисі про роман Кочетова «Чого ж ти хочеш?» — типовий «антинігілістичний» роман на кшталт дореволюційних, переповненому сексуалізованими наклепами на рух опору. Я провів паралель з «Бісами» Достоєвського. Мета «Бісів» начебто та сама, що й у
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ», після закриття браузера.