Читати книгу - "Чорний дім"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Є якісь зміни? — запитує Док.
— Наскільки мені відомо, то ні, мій друже, — каже Ерні. — Щовечора хтось один із П’ятірки приїжджає, щоб перевірити ситуацію. Сьогодні черга Дока.
— Не заперечуєш, якщо я зайду з тобою всередину?
— Ні, — каже Ерні. — Але якщо ти дотримуватимешся правил.
Док киває. Можливо, хтось інший із П’ятірки і начхав би на правила (особливо Сонні, якому багато на що начхати), але Док дотримується їх: чашка кави або п’ять хвилин, залежно від того, що першим закінчиться, — і йди своєю дорогою. Ерні, що бачив багато справжніх «Янголів пекла», ще коли в далекі 70-ті був копом у Фінікс, добре розуміє, якими глибоко терплячими є Шнобель Сент-Пір і його команда. Звичайно, вони не «Янголи пекла», не Паганісти, не монстри на мотоциклах чи ще щось у цьому роді. Ерні точно не знає, що вони таке, але він знає, що вони слухають Шнобеля. Він підозрює, що терпіння Шнобеля слабшає, хоча поки що він тримає себе в руках.
— Ну, тоді заходь, — каже Ерні, поплескує здорованя по плечу. — Давай подивимося, що нового.
А новин, як виявляється, досить багато.
Дейл усвідомлює, що може мислити швидко і ясно, колишній страх залишив його. Частково через те, що ганебний провал уже відбувся і справу, офіційну справу, у будь-якому разі від нього забрали, але в основному через те, що він знає, що може зателефонувати Джеку за необхідності і той йому відповість. Джек — це його підстрахування.
Він слухає, як Рейлсбек описує «полароїди», дозволяючи старому трохи виговоритись, а тоді ставить єдине запитання з приводу обох фотографій хлопчика.
— Жовта, — відповідає Рейлсбек без вагань. — Сорочка була жовта. Я зміг прочитати слово «Ківаніс» на ній. Більше нічого, лише… лише кров.
Дейл каже, що зрозумів, і говорить Рейлсбеку, що хтось із полісменів невдовзі приєднається до них.
Чується звук, що телефон передається комусь іншому в руки, слухавку бере Файн, тип, якого Дейл знає і який його хвилює менше за все.
— А якщо він повернеться, шефе? Якщо Поттер повернеться сюди, в готель?
— Вам видно фойє звідти, де ви зараз?
— Ні, — вчувається дратівливість у голосі. — Ми в офісі. Я казав вам.
— То вийдіть. Удайте, що щось робите, якщо він зайде…
— Я не хочу робити цього. Якби ви бачили ті фотографії, ви б теж не хотіли.
— Ви не маєте з ним говорити, — каже Дейл. — Просто подзвоніть, коли він прийде.
— Але…
— Сер, повісьте слухавку, у мене багато справ.
Сара кладе руку на плече своєму чоловіку. Дейл обіймає її вільною рукою. Чується гучне дратівливе клацання.
— Боббі, ти ще тут?
— Так, тут, шефе. І Деббі, і Діт також. О, і Ерні щойно зайшов. — Він стишує голос. — Він привів із собою одного з тих мотоциклістів, того, що називає себе Доком.
Дейл швидко прокручує в голові: Ерні, Деббі, Діт і Боббі — усі у формі. Не зовсім те, чого б він хотів. Йому спадає на думку несподіване рішення, він каже:
— Дай йому слухавку.
— Що?
— Ти почув мене?
За мить він уже розмовляє з Доком Амберсоном.
— Хочеш допомогти заарештувати негідника, який убив маленьку дівчинку Арманда Сент-Піра?
— Так, чорт забирай. — У голосі жодних вагань.
— Добре: не став запитань і не змушуй мене повторювати.
— Я слухаю, — рішуче каже Док.
— Скажи офіцеру Дюлаку, щоб дав тобі синій мобільний телефон, що зберігається серед речових доказів, який ми забрали в наркомана, котрий втік. Він зрозуміє, про що я. — Дейл знає, що дзвінок із цього телефону ніхто не зможе відстежити, і це дуже добре. Крім того, він відсторонений від справи.
— Синій мобільний телефон.
— Тоді піди в таверну «Лаккі», що поруч із готелем «Нельсон».
— Я на байку…
— Ні. Йди пішки. Зайди всередину, купи лотерейний квиток. Тобі треба там знайти сивуватого високого, худорлявого, приблизно сімдесятирічного чоловіка в штанах кольору хакі та, можливо, у такій же сорочці. Швидше за все, самого. Його улюблене місце — між музичним автоматом і коридором, який веде до туалетів. Якщо він там, подзвони у відділок. Просто набери «911». Усе зрозумів?
— Так.
— Рухай булками, Доку.
Док навіть не встигає попрощатись. Біля слухавки знову Боббі.
— Що нам робити, Дейле?
— Якщо він там, ми маємо схопити сучого сина, — каже Дейл.
Він досі контролює себе, але відчуває, як серцебиття прискорюється. Світ постає перед ним у світлі, що не з’являлося з першого вбивства. Він відчуває кожен пальчик дружини на своєму плечі, запах її макіяжу і лаку для волосся.
— Візьми Тома Лунда і дістаньте три кевларові бронежилети. — Він замислюється, а тоді каже: — Візьміть чотири.
— Ви збираєтесь подзвонити Голлівуду?
— Так, — каже він, — але ми не будемо чекати на нього. — Після цього він кладе слухавку.
Оскільки хоче прокрутити все в голові, якусь мить стоїть непорушно. Глибоко вдихає. Видихає, тоді знову вдихає. Сара бере його за руки.
— Будь обережним.
— О так, — каже Дейл. — Не хвилюйся, у цьому можеш бути впевнена. — Він прямує до дверей.
— А як щодо Джека? — запитує вона.
— Я наберу його з авто, — каже він, не уповільнюючи ходи, — якщо Бог на нашому боці, цей тип буде у в’язниці, ще до того, як він перебуватиме на півдорозі до поліційної дільниці.
За п’ять хвилин Док стоїть за барною стійкою «Лаккі», слухаючи «Я залишив щось увімкнене вдома» Трейса Адкінса. Витирає захисне покриття на миттєво виграшному вісконсинському білеті. Білет справді виявився виграшним: десять баксів, — але основна увага зосереджена на музичному автоматі. Він похитує головою, неначе справді в захваті від цього супер-хіта.
За столиком у кутку, поставивши тарілку зі спагеті перед собою (із соусом, червоним, як кров із носа), із кухлем пива під рукою сидить чоловік, котрого він шукає: високий (це помітно, попри те, що той сидить), худий, лінія його западистого засмаглого обличчя нагадує собачу морду, сивувате волосся акуратно зачесане. Доку не
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чорний дім», після закриття браузера.