Читати книгу - "Вибрані романи"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Там вони щодня виходили на прогулянку в гори, звідки можна було милуватися морем, усі разом, Хертрудіс, Раміро й троє дітей: Рамірін, Росіта й Ельвіра. Ніколи, навіть там, де їх ніхто не знав — тобто тим більше там, де їх ніхто не знав, — не ризикувала Хертрудіс виходити на прогулянку лише вдвох зі своїм зятем. Дійшовши до одного з повалених дерев, неподалік од стежки, на якому можна було посидіти, вони сідали там удвох обличчям до моря, тоді як діти гралися неподалік, так близько від них, наскільки було можливо. Коли одного разу Раміро запропонував посидіти на землі, на гірській травичці, Хертрудіс заперечила: «Ні, на землі я сидіти не хочу, а тим більше біля тебе й поруч із дітьми». — «Але якщо земля чиста... якщо вона поросла травою...» — «Я тобі сказала, що на землі я не сидітиму!» — «Тобі здається, що на землі сидіти незручно?..» — «Гірше, ніж незручно!»
Сидячи на тому стовбурі дерева й дивлячись на море, вони розмовляли на тисячу тем, але як тільки чоловік намагався звернути розмову на стежку, що вела до тієї мовчазної домовленості, про яку Хертрудіс не хотіла говорити, вона гукала: «Раміріне!» або: «Росіто!», або: «Ельвіро!» — і розмовляла з дітьми про море, і її слова, що долітали до нього, загорнуті в недалекий шум морських хвиль, були наче туманний лист, наче колискова для душі. Хертрудіс намагалася заколисати пристрасть Раміро, щоби приспати її. У таких випадках вона майже не дивилася на нього — дивилася на море. Але в ньому, в морі, бачила віддзеркалений у якийсь таємничий спосіб погляд чоловіка. Чисте море поєднувало їхні погляди та їхні душі.
Іншого разу вони йшли на прогулянку до лісу, до каштанового гаю, і там вона також мусила пильно стежити за його поведінкою і за поведінкою дітей. І там теж завжди знаходилося повалене дерево, яке правило їм за лаву.
Вона хотіла пом’якшити його, привчивши до чистого селянського життя, зробити так, аби він лягав спати, стомлений від світла та свіжого повітря, щоби спав, слухаючи, як надворі сюрчать коники, і спав без сновидінь, аби його будило кукурікання півня, розмови й біганина селян та моряків.
Щоранку вони спускалися на невеличкий пляж, де збиралася маленька колонія відпочивальників. Діти після купання розважалися, бігаючи босяка й намагаючись ногами змінити русло невеличкого, нерішучого й заблукалого струмочка, який пробивався крізь пісок до моря. Іноді Раміро приєднувався до цієї гри дітей.
Але Хертрудіс почала боятися. Вона помилилася у своїх передбаченнях. Раміро уникав товариства своїх колег по літньому відпочинку й, здавалося, більше, ніж будь-коли, шукав нагоди залишитися на самоті із зовицею. Хатина, в якій вони оселилися, була більше подібна до будару кочових циган, аніж до чогось іншого. Сільська місцевість замість приспати хіть Раміро — про пристрасть тут не йшлося, — здавалося, ще більше розбуджувала цю хіть, і сама Хертрудіс почала відчувати себе занадто збудженою. Життя поставало перед ними у своєму найбільш відвертому вигляді в цій сільській місцевості, у лісі, в долинах гір. І були тут домашні тварини, ті, яких тримають у себе люди і з якими їм тепер доводилося жити зовсім поряд. Хертрудіс страждала, дивлячись, як уважно діти, її небожата, спостерігають за іграми домашньої птиці. Ні, сільська місцевість не могла прочитати їм лекцію чистоти. Чистоту тут можна було побачити, зануривши погляд у глибини моря. Але навіть море... Морський бриз іноді підколював їх, наче голками.
— Погляньте, яка краса! — вигукнула одного вечора Хертрудіс, дивлячись на призахідне сонце, коли вони сиділи й дивилися на море.
Повний місяць, напівчервоний, напівблідий, підіймався з хвиль, наче величезна самотня квітка над розхвильованою поверхнею пустельного краєвиду.
— Чому так часто оспівували місяць поети? — запитав Раміро. — Чому його світло вважають таким романтичним і воно так подобається закоханим?
— Я не знаю, але мені здається тому, що це унікальна земля, земля, на яку, як нам відомо, ми ніколи не зможемо прибути... земля недосяжна... Сонце, то щось зовсім інше, сонце нас відштовхує; ми любимо грітися в його світлі, але знаємо, що жити на ньому не можна, що на ньому ми згоріли б; тоді як нам здається, що на місяці можна було б жити, жити в мирі та вічній темряві, не терплячи болю, бо ми не бачимо, щоби він змінювався, але розуміємо, що прибути на нього ми не зможемо... Він недосяжний...
— І він завжди показує нам одне обличчя... обличчя таке сумне й таке серйозне... іноді він тьмяніє, і тоді все навколо поринає в ніч, а іноді перетворюється на серп...
— Так, — промовила Хертрудіс, і здавалося, вона йде за власними думками, не дослухаючись до думок співрозмовника, хоч насправді було не так. — Він завжди показує нам одне й те саме обличчя, тому що зберігає постійність і вірність. Ми не знаємо, який він із протилежного боку... яким є його друге обличчя.
— І це додає йому таємничості...
— Може бути... може бути... Я думаю, є люди, що прагнуть прилетіти на місяць... неможливо!., щоби подивитися, який він із протилежного боку... щоби розгледіти й дослідити його інше обличчя...
— Темне обличчя...
— Темне? А мені здається, що ні! Тоді як сторона, яку ми бачимо, освітлена, друга сторона перебуває в темряві, але якщо я бодай трохи розуміюся на цих речах, то коли ця сторона стає зовсім темною, під час нового місяця, то друга вся освітлюється, стає повним місяцем із протилежного боку...
— Для кого?
— Як це, для кого?
— Якщо друга сторона освітлюється, то для кого вона освітлюється?
— Для неба, і цього досить. Бо хіба Бог створив місяць не для того, щоби світити нам уночі, людям, які населяють землю? Бо інакше, хіба ми обговорювали б усі ці дурниці?
— Але ти зрозумій, Туло...
— Росіто!
І вона не дала йому далі обговорювати недосяжність та повноту місяця.
Коли вона запропонувала повернутися до міста, він відразу погодився. Це літо, прожите в сільській місцевості, між горами та морем, виявилося несприятливим для його намірів. «Я помилився, — сказав собі він. — Тут вона перебувала в більшій безпеці, ніж удома. Тут вона ніби ховається від мене в горах, у лісі, й навіть море ніби править їй за щит. Тут вона недоторканна, як місяць, а тим часом це солоне
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вибрані романи», після закриття браузера.