Читати книгу - "У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Мені стало дивно, що вона, одразу, не розмірковуючи, стала на мій бік. Навіть не поцікавилась, за якою статтею. І не здригалась, коли я вимовляв магічне слово «кагебіст». Вона зацікавлено розглядала стіни, колекції каміння й рослин. На стіні висіла картина, і вона почала розпитувати про неї. Я вирішив побавитись і розповів історію картини.
Коли моєму старшому синові Дімі було 7 років, він ходив у палац піонерів вчитись малювати. Три його картини послали на виставку дитячої творчості. За день до відкриття виставки картини оглянув сам міністр освіти Удовиченко. Адже ж є генеральна лінія партії у розвитку дитячого живопису і скульптури, і сам міністр має стежити, щоб вона проводилась без перегинів і згинів. До того ж, виставка — республіканська.
Міністр у першому ж залі обурено запитав:
— Це що таке?
— Написано: «Лис»!
— Це не лис, у лисиць не такі хвости! Це пес! А дерева які? Це формалізм. Прибрати!..
Він пішов далі. Наша знайома, що була у почеті в міністра, підійшла прочитати прізвище нового Ернста Нєізвестного. Ухильник-формаліст звався Діма Плющ.
У наступному залі міністр знову побачив викривлення лінії партії.
— Корабель? Форма неправильна! І хмар таких не буває! Це абстракціонізм!
Тут за малолітнього порушника заступився художник, що оформлював виставку.
— Це специфічно дитяче сприйняття світу. Багато дітей у такому віці бачать світ не в формі, а у кольорах.
Ну, якщо художник вважає, що це по-дитячому, то нехай висить…
Наша знайома знову прочитала прізвище художника. Знову Діма. Вона подивилась на картину над «Кораблем» і побачила, що ось саме там і таїлась справжня крамола Діми, уже третя числом — «Лебідь». І колір неправильний, і шия вигнута не так.
Але міністр вище не подивився, проявив лібералізм до «Корабля» і брак пильності. Про нього розповідають, що він був якимось представником України в ООН. Якось СРСР вніс резолюцію. Американці внесли іншу. Ні та, ні інша резолюції не набрали голосів. Тоді Удовиченко запропонував резолюцію від України. Вона за змістом від радянської не відрізнялась, але пройшла. Кажуть, що це був один-єдиний, зате Геніальний прояв українського сепаратизму в ООН. І одразу двох зайців убив: довів, що Україна незалежна у своїй зовнішній політиці, і допоміг Москві перемогти імперіалістів, не забувши й про себе — він став міністром освіти. Чому освіти, а не важкої промисловості?
Проте облишу національну політику КПРС і повернусь до обшуку. Обшук як обшук. Нудно, й тому я собі розважався розмовами з понятою. Про Удовиченка я їй, звичайно, не казав, це зараз пригадалось…
Жіночка ця, як і багато людей без освіти, відчуває велику повагу До людей мистецтва (люди з середньою освітою і технократи часто замінюють цю пошану озлобленістю або ж презирством до цих «нероб і ледарів»). І тому захоплена тим, що семирічний пацан непогано малює, прониклась до мене ще більшим співчуттям, і аж настільки, Що капітан Чухінін декілька разів пропонував їй припинити зі мною розмову.
Щоб позлити його, я додав до своєї оповіді ще дві деталі.
Коли дружина дізналась про те, що «Лиса» заборонили, вона пішла на виставку і попросила віддати картину додому — така реліквія!..
Художник, що наглядав за виставкою, дізнавшись, що Таня —. Дімина мати, зворушено сказав:
— У вашого сина явний талант, якщо міністр звернув на нього таку увагу.
Вони посміялись, а картина тепер висить у нас вдома, у Франції, як речовий доказ того, що трапилось.
Обшук відбувався повним ходом. На столі лежали два примірники «Росінантові», поруч — лист самого Росінанта з Уфи, біля нього — декілька варіантів «Над Бабиним Яром пам’ятника немає». Останнє капітана дуже зацікавило. Що це за ящери, що це за вагони, чому шпиги схожі на кримінальників? Я волів не коментувати: де гарантія, що понятий-відставник потім не дасть свідчень про мою антирадянську пропаганду під час обшуку?..
Але Чуніхін дуже швидко облишив ящерів, побачивши чернетку «Підсумків і уроків нашої революції».
Початок увесь був покреслений і написаний у формі парадоксів, тому він нічого не міг зрозуміти.
— Що за революція?
— Лютнево-Жовтнева!…
— Чому вона ваша?
— Я вважаю себе за комуніста.
Тут у розмову втрутився понятий і почав доводити, що я проти партії, проти революції, що мені нічого в країні не подобається, що мій син погано малює. І я зробив дурницю, почав сердитись (розмова з понятою мене було заспокоїла) і підвищувати голос. Чуніхін і другий кагебіст, риючись у паперах і книжках, підтримували відставника. Я почав кричати, що вони задушили народ, зарізали партію більшовиків, оббрехали Троцького й Бухаріна.
Відставник, почувши про Троцького, дуже зрадів: я видав себе з головою як троцькіст і, тим самим, наймит фашизму, сіонізму й імперіалізму. Він зі смаком став пригадувати всі небилиці про Троцького. А я, як останній кретин, кричав про громадянську війну, про роль Троцького у створенні Червоної Армії і як головнокомандуючого.
Я розумів, наскільки безглузда і принизлива суперечка з цими «ортодоксами-ящерами», але ненависть (а під нею, у підсвідомості — страх) мене душила.
Врятувала мене понята — я побачив її переляк — а в ньому співчуття до мене (бо ж я при цьому весь час говорив про долю селян і робітників, хоча на якийсь час і забув про неї) і зупинився.
Відставник спробував було повести розмову далі, й тоді я сказав Чуніхіну, що вони тут не для дискусії з історії партії. Той попросив відставника замовкнути.
— Ви ж бачите, що Леонід Іванович нервовий!!!
Слово «нервовий» остаточно повернуло мене до норми. Я пригадав слова гумориста Остапа Вишні про те, що одна з заповідей українського народу — фаталістично-спокійне: «Та якось воно буде!»
Повернувся гумор, тим паче, що увесь час виникали кумедні ситуації.
Чуніхін добрався до самвидавівських віршів.
— Це хто такий Максиміліан Волошин?
— Неполітичний поет початку століття.
— Ага, про революцію.
— Так, і за неї. Дивіться на цей рядок. (Через строфу було — проти.)
— А чому тут Бог?
— А про Бога люблять писати й атеїстичні поети, не завжди навіть лаючи.
Передав іншому. Той почитав, почитав, побачивши філософську муть і незрозумілі слова, явно не політичні — віддав мені.
Дістав декілька рукописних аркушів зі збірника віршів без прізвища автора. Мені шкода було з ними розлучатись: тюремні вірші Даніеля.
Добре, що машиністка не послухала мене і не надрукувала біографічної довідки про Даніеля, яку я написав.
Чуніхін проглянув і одразу накинувся
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «У карнавалі історії. Свідчення, Леонід Плющ», після закриття браузера.