Читати книгу - "Несподівана вакансія"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
«Якби приховував, з тобою було б у сто разів цікавіше».
— А той лист?
— Який ще лист?
— Господи… та ж мама з татом казали, що приходив лист, анонімний лист про мене! І там писалося, що я не вартий і нігтя Баррі Фербразера!
Саманта відкрила морозилку і задивилася на не надто апетитні заморожені продукти, знаючи, що Майлз не бачить виразу її обличчя за відчиненими дверцятами.
— Але ж ти не думаєш, що вони там щось на тебе накопали? — спитала вона.
— Та ні… але ж я юрист, правда? Хтось може мати на мене зуба. Я не думаю, що всі ці анонімні штучки… тобто поки що йдеться про іншу сторону, але ж вони можуть завдати удар у відповідь… Мені це все дуже не подобається.
— Ну, але це ж політика, Майлзе, — з відвертою втіхою мовила Саманта. — Брудна справа.
Майлз вийшов з кімнати, але Саманті було вже байдуже: подумки вона знову озирала точені вилиці, вигнуті брови і пружні, тугі м’язи живота. Могла вже підспівати більшість пісень гурту. Вона купить дві футболки з їхніми зображеннями — для себе і для Ліббі. Джейк вихилятиметься за якихось пару метрів від неї. Їй буде так весело, як не було вже багато років.
Говард тим часом міряв кроками свою зачинену крамничку, притиснувши до вуха мобілку. Жалюзі на вікнах були опущені, горіло світло, а крізь арку в стіні було видно, як у кав’ярні, що мала невдовзі відкриватися, поралися Шерлі й Морін, розпаковуючи порцеляну і склянки. Вони вели впівголоса схвильовану розмову і прислухалися до односкладових відповідей Говарда.
— Ага… мммм, гмм… ага…
— Кричала на мене, — розповідала Шерлі. — Кричала і матюкалася. Казала мені: «Видали його звідти на фіг!». А я їй: «Видаляю, докторе Джаванда, і буду вдячна, якщо ви перестанете лаятись».
— Ну, якби вона почала кричати на мене, то я залишила б це ще на кілька годин, — сказала Морін.
Шерлі усміхнулася. Вона, власне, майже так і зробила, бо спочатку пішла й заварила собі чаю, залишивши анонімний пост про Парміндер ще хвилин на сорок п’ять, і лише потім видалила його з сайту. Вони з Морін вже обсмоктали цю тему з усіх боків, як собаки кістку; можна було б іще трохи її погризти, але черв’ячка принаймні вони вже заморили. Шерлі тепер жадібно чекала, якою буде реакція Парміндер, коли її таємниця стане відома всім.
— Не може бути, зрештою, щоб той перший пост про Саймона Прайса написала вона, — засумнівалася Морін.
— Ні, очевидно, що ні, — відповіла Шерлі, витираючи симпатичну синьо-білу порцеляну, яку вона вибрала попри те, що Морін надавала перевагу рожевій. Хоч Шерлі й не була напряму пов’язана з цим бізнесом, вона любила деколи нагадувати Морін, що як дружина Говарда вона й далі мала величезний вплив на всі його рішення.
— Так, — говорив у слухавку Говард. — Але чи не краще було б?.. Мммм, гам…
— А хто ж тоді це міг би бути? — спитала Морін.
— Я справді не знаю, — манірно відказала Шерлі, немовби всі оті здогади й підозри були нижчими за її гідність.
— Це хтось такий, що знає і Прайсів, і Джаванд, — припустила Морін.
— Очевидно, — знову повторила Шерлі.
Говард нарешті закінчив телефонну розмову.
— Обрі погоджується, — сказав він жінкам, заходячи перевальцем у кав’ярню. В руці він стискав свіжий номер газети «Ярвіл і околиця». — Дуже слабенька стаття. Справді, дуже слабенька.
Жінки далеко не відразу пригадали, що їх мала б зацікавити посмертна публікація Баррі Фербразера у місцевій газетці. Його привид цікавив їх набагато більше.
— О, так, коли я її прочитала, відразу подумала, що стаття слабенька, — сказала Шерлі, намагаючись показати, що вона «в темі».
— Це інтерв’ю з Кристал Відон просто сміховинне, — реготнула Морін. — Каже, що цікавиться мистецтвом. Це вона, мабуть, розмальовування парт вважає мистецтвом.
Говард засміявся. Шерлі мовби ненароком відвернулася, і забрала з прилавка запасний «ЕпіПен», який Рут принесла зранку. Шерлі переглянула купу статей про «ЕпіПен» на її улюбленому медичному сайті, і тепер могла дохідливо пояснити, як саме діє адреналін. Ніхто в неї цього не питав, тож вона поклала білу трубочку зі шприцом у шафку і щосили гримнула дверцятами, намагаючись таким чином примусити замовкнути Морін з її кпинами.
У ручищі Говарда знову задзвонив телефон.
— Так, алло? А, Майлзе, так… так, ми вже про це знаємо… мама побачила зранку… — Він засміявся. — Так, уже видалила… я не знаю… думаю, ще вчора з’явилося… о, я б не сказав… ми вже роками знали все про Безнадійдер-Банду…
Але з кожним Майлзовим словом Говард ставав дедалі похмуріший. За якийсь час він сказав:
— А… так, зрозуміло. Так. Ні, я про це не подумав… можливо, треба знайти когось, щоб захистити сайт…
Гуркіт машини на потьмянілій площі не привернув нічиєї уваги в продуктовій крамниці, а от водій авта запримітив гігантську тінь Говарда Моллісона, що рухалася по той бік бежевих жалюзів. Ґевін натиснув на газ, прагнучи чимшвидше доїхати до Мері. Її голос по телефону звучав просто розпачливо.
— Хто це робить? Хто робить? Хто мене так ненавидить?
— Ніхто, — заспокійливо мовив він. — Хто б міг тебе ненавидіти? Зачекай мене… Я зараз буду.
Він запаркувався біля будинку й побіг стежкою до хати. Ще не встиг постукати, як вона відчинила двері. Її очі знову опухли від сліз, а довжелезний до п’ят вовняний халат робив її схожою на гнома. У цьому халаті, на відміну від яскраво-червоного кімоно Кей, не було ані краплі спокусливості, але його непоказна домашність і навіть занедбаність надавали халату особливої інтимності.
Четвірко дітей Мері сиділи у вітальні. Вона жестом запросила Ґевіна до кухні.
— Вони в курсі? — спитав він у неї.
— Ферґус знає. Йому сказав хтось у школі. Я його попросила не казати більше нікому. Щиро кажучи, Ґевіне… мені вже все воно сидить у печінках. Така озлобленість…
— Це ж неправда, — вигукнув він, але раптом йому самому стало цікаво, — чи, може?..
— Ні! — обурено скрикнула Мері. — Тобто… я не знаю… я й справді її не знаю. Але змусити його говорити таке… вкласти в його вуста такі слова… невже їм наплювати, що відчуваю я?
Вона знову розридалась. Він відчув, що не варто її обіймати в
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Несподівана вакансія», після закриття браузера.