Читати книгу - "Вники, Міхал Шьмеляк"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
ще сказати? Припускаю, що з паном він розмовляє?
– Так. Але він говорить так само невиразно, як і всі тут. Іноді у мене складається враження, що
філософів посилали з Греції до Вників кілька століть тому, так само, як сьогодні посилають бунтівних
священиків. Вони народили дітей, і гени чуттєвих відповідей збереглися ідеально. Нічого конкретного
дізнатися не вдається.
– Будь ласка, не перебільшуйте. Якщо запитати конкретно, я відповім так само. Як, хоч би з
монастирем.
– Чудово, що ви про це згадали. Я знайшов старі нотатки з ХІХ століття, де йдеться про підземний
хід, який веде від костелу до монастиря, до будинку настоятеля та до лісу.
– Я вражений. Ще хвилинка, і пан зробиться нашим монографістом. За такий короткий час, і до такої
інформації дійти, вітаю!
Священик наповнив чарки.
– Так це правда?
– О так, звичайно. Це й не дивно, адже весь принцип будівництва романських костелів базувався на
їх оборонному характері. У нас не інакше. У нас є невеликий склеп, де, ймовірно, колись ховали парохів.
Археологічних робіт тут не проводили, але є кілька типів розчину та цегли, ймовірно, різних років.
Збереглися навіть двері та шматок кладки, але це всього десять метрів, а далі все засипано. Мені здається, що обвал міг статися під час руйнування монастиря – важка техніка зіпсувала наші підземні коридори.
Історія, яку ви згадали, романтична і надзвичайно цікава, але наразі неможливо сказати, чи це був один
тунель, чи він розгалужувався на три тунелі і куди він вів.
– Можна його побачити?
– Категорично відмовляю. Хіба що з'явиться професійна команда, яка все забезпечить. Чесно
кажучи, сам я там роками не був. Як тільки я приїхав сюди, я, як і всі, захотів пізнати свій новий дім, зазирав
у кожен закуток. На жаль, скарбів тамплієрів чи навіть скриньки із золотом ніде не було.
– Розумію. Тоді я попрощаюся. Хіба що зустрінемося на святі?
– Я туди не піду, — відповів священик. – Вважаю, що віряни мають зустрічати свого пастиря у храмі, а не за столом із самогонкою, поїдаючи смажені ковбаски.
– Бажаю вам успіхів у священицькому служінні, – сказав Косма.
– На коня, — запропонував парох і втретє наповнив келишки.
Вони випили, алкоголь чудово розлився по тілу і душі. Ксьондз подивився на нього і з неприхованим
розчаруванням у голосі сказав:
– Шкода, що пан ні про що не дізнався. Я знаю таких, як пан, пан не з тих, хто здається. Ця справа
застрягне в глибині вашої свідомості, як скалка, не дасть вам спокою, не дасть вам спати.
– Напевно, — погодився Косма. – Я продовжуватиму шукати правду про те, що сталося з Пьотром
Дембіцьким. Не стільки через цікавість чи бажання розгадати таємницю, скільки під час моїх пошуків
виявились цікаві факти, які не дозволять мені відкласти цю справу ad acta.
– Ви, мабуть, чекаєте на мої питання, а потім на удаване здивування, коли пан поділиться зі цією
інформацією?
109
Косма глянув на старого священика, який сидів зараз за столом і чимось нагадував доброго дідуся
— чи то через розтягненої куртки, у якій він наводив порядок, чи то через його добродушне обличчя, враження від конфіденційності, що передавалася шляхом нахилу над столом і справного наповнення
келишків. Так виглядав чоловік, який нічого не боявся і який мав чисте сумління. І який знав, що виграв.
– Пьотр Дембіцький є убивцею, який холоднокровно вбивав жінок. Він насолоджувався цим і
продовжував це робити, поки хтось його не зупинить.
Священик мовчав. Він знову наповнював келишки, не дивлячись Космі в очі.
– Пан не стане заперечувати? – запитав він священика.
– Не можу.
– Таємниця сповіді? Він повинен сидіти за ґратами до кінця життя, а не в ідилічній парафії в горах, де
його годують млинцями та наливками. Він дегенерат. Ймовірно, серійний вбивця.
Священик усе ще мовчав.
– А ви його відпустили. Він зібрав речі вночі і змився, і незабаром він міг забити іншу дівчину до
смерті. Звісно, можливий ще й інший сценарій – щоб його просто перевели в іншу парафію, де він заново
працюватиме над власним виглядом. Але ми обидва добре знаємо, коли він доб'ється свого, то нападе на
іншу жінку і заб'є її до смерті.
– Я священик, але ненавиджу, коли говорять, що справедливість спіткає когось після смерті. Я точно
вірю, що Бог дав нам розум і свободу волі, щоб ми могли самі вирішувати про покарання тут, на землі.
Апостол Павло чітко сказав: "Заплата за гріх — смерть". А якщо Бога немає?
Косма допитливо глянув на пароха. Він знову наповнював келишки й говорити:
– Чи можемо ми дозволити собі розраду впевненості в існуванні Бога? Адже все християнство
тримається
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вники, Міхал Шьмеляк», після закриття браузера.