Читати книгу - "Мобі Дік, Герман Мелвілл"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
«Чого ви від мене хочете?» - гукнув капітан.
«Куди ви пливете? І чого? - спитав Стілкілт.- Тільки кажіть правду».
«Пливу на Таїті поповнити команду».
«Гаразд. Дозвольте мені на хвилинку пересісти до вас. Не бійтесь, я по-доброму».
Стілкілт стрибнув у воду, підплив до вельбота і, залізши в нього через борт, став лицем в лице з капітаном.
«Складіть руки навхрест. Зведіть очі до неба. Повторюйте за мною: «Як тільки Стілкілт залишить мене, присягаюся, що пристану до отого острова, витягну човен на берег і зоставатимусь тут шість днів. Коли я не зроблю так, хай мене грім поб’є!» От славний учень,- засміявся Стілкілт,- Adios, sеnоr!» 86 - і, стрибнувши в воду, поплив назад до своїх товаришів.
Простеживши, щоб вельбот витягли на берег, аж на коріння кокосових пальм, Стілкілт рушив далі й у свій час дістався до Таїті, куди прямував і він. Там йому поталанило; двоє суден саме готувалися відпливти до Франції, і їм, наче навмисне, бракувало якраз стількох матросів, скількох він привів із собою. Усі вони найнялися на ті судна й таким чином, остаточно втекли від свого капітана - на той випадок, якби він усе ж таки вирішив віддати їх у руки правосуддя.
Днів через десять після того, як відпливли французькі судна, прибув вельбот, і капітанові довелось набрати матросів з більш-менш цивілізованих таїтян, хоч трохи знайомих з морем. Найнявши невелику місцеву шхуну, він вернувся з ними на свій корабель; там усе було гаразд, і «Таун-Го» знову рушив полювати на китів.
Де подівся Стілкілт, сеньйори, ніхто не знає; але на острові Нентакіті вдова Редні ще й досі кляне море, що не вертає небіжчиків; ще й досі вона бачить у снах жахливого білого кита, що вбив її чоловіка».
- Ви скінчили? - спокійно запитав дон Себастьян.
- Скінчив, доне.
- Тоді я благаю вас: скажіть мені по щирості, чи ви самі цілком певні, що ця ваша історія хоч у головних рисах правдива? Бо вона таки неймовірно дивна! Даруйте мені, що я так наполягаю.
- Вибачте й нам усім, сер моряк, бо й ми думаємо так само, як дон Себастьян! - не приховуючи щирого зацікавлення, загукало товариство.
- Сеньйори, у вашій «Золотій таверні» знайдеться Євангеліє?
- Ні,- відповів дон Себастьян.- Але я знаю тут неподалік одного достойного священика, і він умить добуде для мене цю книжку. Я зараз піду по неї, тільки чи добре ви зважили все? З цього може вийти серйозний клопіт.
- Будьте ласкаві, приведіть того священика, доне.
- Хоч тепер у Лімі вже не буває аутодафе,- озвався один із товариства до іншого,- та я боюся, щоб наш сер моряк не попав на зуби архієпископству. Відійдімо трохи в затінок, бо тут такий ясний місяць. Нащо воно нам?
- Вибачте, що я біжу за вами, доне Себастьяне, але дозвольте вас попросити, щоб ви постаралися добути найбільше Євангеліє, яке зможете.
- Оце той священик, він приніс Євангеліє,- сказав дон Себастьян, вернувшися з високим поважним чоловіком.
- Дозвольте, я скину капелюха. А тепер, велебний отче, підійдіть ближче до світла й держіть цю священну книгу так, щоб я міг покласти на неї руку.
Бог мені свідок, і я присягаюся своєю честю: та історія, що я вам розповів, сеньйори, у своїй основі й у головних рисах правдива. Я знаю, що вона правдива; вона сталась на нашій земній кулі; я сам був на тому судні, я знав його команду, я бачив Стілкілта й розмовляв з ним після смерті Редні.
55
ПРО НЕДОЛАДНІ ЗОБРАЖЕННЯ КИТІВ
Трохи далі я найретельніше, як лишень можна зробити без полотна, змалюю вам справжній вигляд кита, як він являється очам китобоїв, коли вже його величезна туша пришвартована до борту судна, так що по ній навіть ногами можна ступати. А тому спершу було б варто присвятити трохи уваги отим химерним фантастичним портретам його, що й донині зухвало піддають випробуванню довірливість жителів суходолу. І час уже розвіяти цю оману, показати світові, що всі такі зображення не правдиві.
Можливо, первісні джерела всіх цих мистецьких неправд слід шукати ще в найстародавніших індійських, єгипетських та грецьких скульптурах. Бо ще з тих часів великої вигадливості й малої сумлінності, коли на мармурових плитах храмів, на п’єдесталах статуй, на щитах, медальйонах, чашах, монетах дельфіна зображують укритим лускатою кольчугою, як Саладіна, із шоломом на голові, як у святого Георгія; ще відтоді щось із такої вільної фантазії домінує не тільки в найпопулярніших образах кита, а й у багатьох його наукових зображеннях.
Очевидно, найдавніші з наявних нині зображень, які претендують на роль портретів кита, можна знайти в знаменитій печерній пагоді острова Елефанти в Індії. Браміни твердять, що в майже незліченних скульптурних образах того прадавнього храму відбиті всі ремесла й професії, всі мислимі види людської діяльності - відбиті ще за багато сторіч до того, як вони справді з’явились на світі. Тож і не дивно, що наша благородна професія - китоловство - теж певним чином пророчо показана там. Того індійського кита, про якого йдеться, можна знайти на окремій частині стіни, де зображено втілення Вішну в подобі Левіафана, зване вченими Матсья-Аватар. Та хоч цей рельєф зображує напівкита-напівлюднну і від кита там є тільки хвіст, але й ця його невелика частина відтворена зовсім хибно. Вона більше схожа на конічно загострений хвіст анаконди, ніж на широкі лопаті величного хвостового плавця справдешніх китів.
А підіть до старої Національної галереї та подивіться, як змалював цю рибу великий художник християнського світу. Він досяг не більшого успіху, ніж допотопні індуси. Я маю на увазі картину Гвідо Рені, де зображено Персея, що рятує Андромеду від морського страховища, чи то кита. З чого лишень той Гвідо змалював таке недоладне створіння? Та й Хогарт, відтворюючи ту саму сцену в своєму «Сходженні Персея», ні на крихту не перевершив його. Величезна туша тієї Хогартової потвори зміїться
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Мобі Дік, Герман Мелвілл», після закриття браузера.