Читати книгу - "Мобі Дік, Герман Мелвілл"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
«Невже ти підеш канючити в нього?» - здивувався ще один матрос.
«А чом би ні? Ти думаєш, він не зробить мені такої невеличкої послуги? Це ж, кінець кінцем, для нього все робиться»,- відказав Стілкілт. Тоді пішов до помічника капітана і, спокійно дивлячись на нього, попросив трохи тонкої шворки - полагодити койку. Редні дав йому моточок, але ні тої шворки, ні виплетеної шлейки ніхто більше не бачив. Правда, наступної ночі, коли озерянин згортав свій бушлат, щоб підкласти під голову замість подушки, з кишені бушлата мало не випала чавунна куля, гарненько обплетена сіточкою з шворки. За двадцять чотири години, серед тихої ночі, мало початися Стілкілтове чергування за стерном неподалік від людини, здатної дрімати над розверстою могилою, завжди готовою прийняти кожного моряка. Отоді й мала настати рокована хвилина. В Стілкілтовій уяві старший помічник уже лежав простягненим і задубілим трупом з розміжченою головою.
Але той дурень, сеньйори, сам урятував свого майбутнього убивцю від цього кривавого злочину. І все ж Стілкілт потішився жахливою помстою, хоча месником був і не він. Шляхом якоїсь таємничої фатальності небо неначе само втрутилось і перебрало з його рук у власні те згубне для душі діло, на яке він наважився.
На світанку другого дня, ще перед сходом сонця, коли матроси драїли палубу, один з них, недотепний тенеріфець, набираючи води біля грот-вант, зненацька зарепетував: «Он пливе! Он, он суне! Боже, ну й китяра!»
То був Мобі Дік!
- Мобі Дік! - вигукнув дон Себастьян.- Святий Домініку! Сер моряк, невже у вас хрестять китів? Кого ви називаєте Мобі Діком?
- Одне славнозвісне, сніжно-біле, кровожерне й безсмертне страховище, доне Себастьяне. Але це надто довго пояснювати.
- Що, що? - загукали всі молоді іспанці, посхоплювавшись на ноги.
- Ні, сеньйори, ні, ні. Зараз я не можу про нього розповідати. Дайте мені трохи передихнути.
- Чічі! Чічі! - заволав дон Педро.- Наш доблесний приятель чогось поблід. Налийте йому чічі, в нього келих порожній.
- Не треба, сеньйори. Ще хвилинка - і я розповідатиму далі. Отже, сеньйори, так несподівано побачивши сніжно-білого кита за півсотні ярдів від корабля, тенеріфець був такий вражений, що в нього вилетіла з голови ота умова між матросами, і він мимовільно закричав про кита, хоча троє марсових, помітивши страховище вже давненько, похмуро мовчали. Та коли пролунав той крик, усі на судні наче ошаліли. «Білий Кит! Білий Кит!» - волали й капітан, і помічники, й гарпунники: їм усім не терпілось уполювати такого знаменитого, дорогоцінного кита, і їх не відстрашила навіть його грізна слава. Тим часом затята команда скоса, цідячи прокльони, позирала на жахливу красу молочно-білої громадини, що, осяяна поземними променями сонця, колихалась і вилискувала на вранішній синяві моря, наче живий опал. Сеньйори, весь перебіг тих подій був позначений якоюсь дивною фатальністю, ніби він був накреслений ще до того, як постав на карті сам світ. Бунтівник був баковим гребцем на вельботі старшого помічника, отже, під час нападу на кита він сидів найближче до Редні, що стояв на носі човна зі списом у руках, і на його команду вибирав або попускав гарпунну линву. Навіть більше: коли тепер усі чотири вельботи спустили на воду і вельбот старшого помічника помчав попереду всіх, ніхто з матросів, налягаючи на весла, не горлав так завзято, як Стілкілт. Після шпаркої гонитви гарпунник улучив у кита, і Редні із списом у руках перебіг на ніс вельбота. Видно, він завжди був скажений на полюванні. Крізь бинти він закричав, щоб його висадили прямо на хребет китові. І його баковий з превеликою охотою, вибираючи линву, підтягував вельбота ближче й ближче крізь білу сліпучу піну, колір якої зливався з білим кольором кита. Коли це враз човен ударився наче об підводний поріг, перехилився, і помічник капітана вилетів з нього. В ту ж мить, коли він упав на слизьку спину кита, човен вирівнявся, і його відкинуло хвилею, а Редні скотивсь у воду по другий бік кита. Він поплив геть, і якусь хвильку крізь бризки та піну було невиразно видно, як він одчайдушно намагається втекти від Мобі Дікового ока. Та кит раптом крутнувся, збивши цілий вир, ухопив плавця своєю страшною пащею, підскочив з ним угору, а тоді сторчголов пірнув у воду й пішов углиб.
Тим часом після першого поштовху в дно човна Стілкілт попустив гарпунну линву, щоб вельбот міг кормою вперед випливти з виру. Спокійно дивлячись на те, що діялось, він думав своє. Та раптом човен із страшною силою шарпнуло вниз, і Стілкілт миттю перетнув линву ножем. Кит був вільний. Незабаром Мобі Дік виринув віддалеки; з його щелеп звисали клапті червоної вовняної сорочки Редні: вони зачепились за ті зуби, що знищили його. Всі чотири човни знов кинулись у погоню, але кит відірвався від них і незабаром зник зовсім.
«Таун-Го» вчасно дістався до гавані - дикого, відлюдного місця, де не було ні душі з цивілізованих людей. Там усі матроси, крім п’ятьох чи шістьох, на Стілкілтову підмову дуже хитро покинули корабель і зникли серед пальм. Як виявилось потім, вони незабаром захопили велику подвійну бойову пірогу тубільців і вирушили в ній до якоїсь іншої гавані.
Тепер на судні лишилася жменька людей; їм самим не під силу було покласти судно на борт і усунути течу, тому капітан звернувся до остров’ян і попросив допомоги в них. Але нечисленну команду з білих людей до краю виморила необхідність день і ніч пильнувати своїх небезпечних помічників та тяжка робота, яку їм довелось виконати, і, коли корабель уже був готовий відплисти, капітан не наважився вивести в море таке важке судно з таким нечисленним і знесиленим екіпажем. Порадившися в помічниками, він поставив «Таун-Го» на якір якнайдалі від берега, набив і викотив на ніс обидві свої гармати, на кормі розіклав мушкети, попередив остров’ян, щоб не наближалися до судна, коли їм життя дороге, взяв з собою ще одного зі своїх людей і, піднявши вітрило на найкращому своєму вельботі, попрямував за вітром на Таїті, за п’ятсот миль, щоб там набрати підкріплення для своєї команди.
На четвертий день тієї плавби вони помітили велику пірогу, яка, очевидно, прибилася до низенького коралового острівця. Капітан спрямував човна геть від того острівця, але дикунське судно рушило за ними, і незабаром капітан почув Стілкілтів
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Мобі Дік, Герман Мелвілл», після закриття браузера.