Читати книгу - "Метаморфози"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Годі було розпізнать: він не міг опуститись з Олімпу,
Тож ясносяйне чоло непроглядними хмарами вкутав.
Донька Еола в той час, про ті лиха не маючи гадки,
Дні відраховує й ночі; вже й одяг йому підбирає,
Вже розмірковує, як то й самій, щоб зустрінути мужа,
Краще вдягтись: на повернення має надію, сердешна!
Всім небожителям ладан коштовний тим часом палила,
Та найчастіше приходила в храм до богині Юнони —
Клала дари на вівтар, щоб її чоловік — потопельник! —
/580/ Горя в дорозі не знав, щоб додому щасливо вернувся,
Палко благала, щоб іншій, бува, не віддав переваги, —
З тих багатьох лиш в останньому їй пощастило благанні.
Більш не могла вже богиня терпіть, що за мертву людину
Просять її. Щоб звільнити вівтар свій од рук удовиці, —
«Віснице слова мого найвірніша, Ірідо, — сказала, —
Злинь якнайшвидше до Сну, що в печері живе дрімотливій,
І повели, щоб Кеїкову тінь він послав Алкіоні,
Щойно засне вона, хай їй у снах усю правду розкриє».
Мовила. Вісниця тут же вдягається в тисячобарвні
/590/ Шати й, широкого неба намет позначивши дугою,
Миттю помчала до Сну, в оповиту імлою обитель.
Неподалік од землі Кіммерійської{515}, ген на відлюдді,
В скелі заглибина є, де покоїться Сон бездіяльний.
Феб ні ранковим туди, ні південним, ані призахідним
Променем не зазирне: перемішані хмари з імлою
Там видихає земля; ні то ніч, ні то присмерк панує;
Горда дзвінким своїм співом і гребенем, птиця бадьора
Там не пробудить Зорі. Не порушать німотної тиші
Ні заповзятливі пси, ані гуси, від них ще пильніші.
/600/ Там не озветься ні звір, ані птах; потривожена вітка
Не шелесне, перемовок людських там ніколи не чути.
Спокій німий доокіл. І лише, десь у самих глибинах,
Тихо дзюркоче летейський струмок; шарудить камінцями,
Владно схиляє до сну шелестлива, м'яка його хвиля.
Маки розлого цвітуть, заступаючи вхід у печеру;
Безліч усякого зілля буяє; солодку дрімоту
Ніч з його соку бере й ним орошує тіняві землі.
Щоб на завісах не рипнули часом, — у цілому домі
Жодних немає дверей, та й порогів ніхто не пильнує.
/610/ Серед покою на ніжках ебенових темне високе
Ложе пухове стоїть, покривалом застелене чорним.
Там і простягує тіло розморене сну Повелитель.
А побіч нього довкіл — щохвилини у постатях різних
Безліч лежить сновидінь; їх не менше, ніж в полі — колосся,
В лісі — листків, а піску — на широкому березі моря.
Тільки-но діва ввійшла й відмахнулась од снів безтілесних,
Що не давали пройти, — її одяг, сяйнувши барвисто,
Світлом заповнив покої святі. Повелитель насилу
Заспаним оком повів і повіками сонно закліпав,
/620/ Декілька раз підборіддям, куняючи, вдарив у груди —
Поки очуняв. Опершись на лікоть, питає богиню —
Зразу ж пізнав її — з чим завітала. У відповідь чує:
«Снів Повелителю, наймиротворніший серед безсмертних,
Душ неспокійних цілителю, ти, що робочому люду
Силу до праці нової даєш, покріпляючи тіло! —
Хай сновидіння твої, що наслідуєш ними правдиве,
В місто Геракла негайно летять, у Трахіни й, прийнявши
Образ Кеїка, про лихо нехай сповістять Алкіону.
Так повеліла Юнона сама». Закінчивши, Іріда
/630/ Вийти спішить: бо не може й вона опиратись потузі
Темного сну; поки повністю ще не розслабилось тіло,
Високо в небо по тій же дузі різнобарвній майнула.
Сон же з юрби незчисленних синів своїх кличе Морфея{516}, —
Він-бо міг будь-яку постать майстерно вві сні зобразити;
Краще від нього ніхто б не зумів передати так тонко
Вигляд — обличчя, ходу, навіть голос; в такій же одежі
Він появлявсь уві сні, та ще й слів добирав таких самих.
Міг він, однак, лиш людину наслідувать. Другий робився
Звіром, чи птахом, чи то довжелезною вився змією.
/640/ Ікелом бога цього називають боги несмертельні;
Люди — Фобетором звуть. Від цих двох відрізняється третій —
Фантас{517}: той бог залюбки перевтілитись може у землю,
Воду, поліно чи скелю — у будь-яке тіло бездушне.
Всі вони звикли царям і вождям серед ночі являти
Лиця свої. А до простого люду приходили інші.
Їх оминув сивочолий і з-поміж братів лиш Морфея,
Щоб сповістити йому розпорядження доньки Тавманта{518},
Вибрав — і тут же, розморений млостю солодкою, знову
Голову низько схилив і занурився в ложе високе.
/650/ Ось уже лине Морфей, безшелесно махаючи в пітьмі
Темним крилом. За деякий час у краю гемонійськім
Він приземлився. Тут крила відклав і прийняв незабаром
Образ Кеїка, яким тоді був він, — блідий, синюватий,
На бездиханного схожий мерця, без одежі на тілі —
Став перед ложем жони безталанної; мокрою в нього,
Видно, була борода, та й з волосся ще хвиля струмила.
Тут він над ложем схиливсь і, слізьми оросивши обличчя,
Мовив: «Кеїка свого впізнаєш, нещаслива дружино,
Чи невпізнанним я став після смерті? Приглянься — впізнаєш,
/660/ Та замість мужа свого — тільки тінь перелітну віднайдеш.
Марно богам ти складала обітниці, люба дружино!
Я — вже мертвець! Тож усі сподівання твої — надаремні!
Бурею впав на судно серед моря Егейського буйний
Австер: побавився ним, та й розбив, ошаліло подувши.
Поки тебе закликав я раз по раз, мені, Алкіоно,
Хлюпала хвиля в уста. Не чужий, не стороння людина
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Метаморфози», після закриття браузера.