Читати книгу - "Метаморфози"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
/470/ Що лопотіло на щоглі найвищій, не зводила зору.
Зникло й воно. Подалась тоді в спальню порожню й на ложе
Впала пригнічена. Спальня ж і ложе нагнали ще більше
Смутку та сліз: кожна річ мов кричала, кого тут немає.
З гавані вийшли вони. Вітерець колихнув уже снасті.
Веслами вже не гребе мореплавець — до сонця їх сушить.
Рею до щогли прикріплює високо; верхнє вітрило
Так розставляє, щоб міг його подув наповнити свіжий.
Вже з половину дороги, напевно, при мірному вітрі
Проборознило судно. Навсібіч простелялося море
/480/ Без берегів, коли раптом під ніч забіліла гриваста
Хвиля й потужніший вітер почав несподівано дути.
«Реї високі мерщій опустіть! — у тривозі керманич
Крикнув щосили. — Вітрила до щогл попідв’язуйте швидше!»
Так повелів, але пізно було: перешкодила буря.
Сам своїх слів не почув серед клекоту й реву страшного.
Та мореплавці й без того спішать: хто — витягти весла,
Хто — укріпити боки корабля, хто — зібрати вітрила.
Хвилю вичерпує цей, доливаючи море до моря,
Той за похилену щоглу схопивсь. Поки так метушаться,
/490/ Сила негоди росте. Звідусіль налітаючи, зводять
Герці шалені вітри, аж до дна заколочують море.
Навіть керманич тремтить; признається, що й сам вже не знає,
Як запобігти біді, за що взятись, чого — уникати.
Втім, од такої біди не врятує й найкраще мистецтво.
Все переплуталось — крики мужів і снастей завивання.
Хвиля загрожує натиском хвиль, блискавицями — небо.
Дибиться й гребні валів аж до неба, здається, здіймає
Море, шмагаючи пінними сплесками хмари набіглі.
То, золотавий пісок вигрібаючи з дна, воно злотом
/500/ Блисне й собі, то зчорніє нараз, наче хвиля стігійська,
То якусь мить, опадаючи, стане мереживом білим.
Так і трахінське судно ні на мить супокою не знає:
То, мов злетівши на шпиль щонайвищий гірської вершини,
Бачить низини довкіл, Ахеронт озирає глибинний,
То, коли вмить зісковзне у безодню, — з-між хвиль крутобоких,
Наче з ущелин аїдових дивиться в зоряне небо.
Бік дощаний корабля аж гуде під ударами хвилі, —
Так б'є по ньому, як пущені пращею ядра залізні —
По оборонній стіні, як таран по них гупає часом.
/510/ Як ото леви не раз, набираючи сил у розгоні,
Ринуть на ратища довгі грудьми, на загострену зброю,
Так під напором нестямних вітрів на судно набігала
Хвиля, знімаючись високо понад усі його щогли.
Вже розхитались клини; вже нема покриття воскового —
Згубна вода потекла в корабель крізь широкі щілини.
Мить — і потоками дощ із навислої хмари пролився.
То наче весь дощовий небосхил опустився на море,
То наче море набрякле знялось до похмурого неба.
Вимокли всі паруси. В круговерті шаленій змішались
/520/ Води небесні й морські. Не мигне жодна зірка в етері —
Буря і ніч водночас навалились на все чорнотою.
Пітьму подекуди рве, проливаючи світло разюче,
Блискавка. Блиском її миготять розкуйовджені хвилі.
Через опуклі боки корабля у нутро його рине
Струмінь потужний. Як воїн, бува, з багатьох наймужніший,
Хоч і не раз підбігав до стіни оборонної міста,
Врешті, на щастя своє уповаючи, спрагнений слави,
З тисячі тільки один цю фортецю таки здобуває, —
Так, хоча дев’ять валів на високе судно налітало,
/530/ Розмахом ширший од них був десятий вал, найгрізніший!
Той не одхлинув назад, не послабив страшного напору,
Поки в судно не ввірвався, як воїн — в захоплене місто.
Вслід йому й інші вали: ці й собі на судно напирають,
Ті — вже його залили. Мореплавці тремтіли, неначе
Жителі міста, коли, розділившись, одним із загонів
Ворог руйнує стіну, а всередину — кидає інший.
Що тут уміння? Зневірились всі. Скільки хвиль напливає,
Стільки, здається, смертей до нещасних із темряви рветься.
Цей вже розплакався, той остовпів, а інший хтось заздрить
/540/ Тим, кого похорон жде. Простягаючи руки до неба,
Хоч і не бачить його, хоче дехто богів ублагати,
Щоб помогли. Цей братів пригадав собі раптом і батька;
Той — своїх діток, і дім, і все, що зосталось у ньому.
Перед Кеїком, однак, постає лиш сама Алкіона,
Кличе він тільки її. І, хоч думкою лине до неї, —
Рад, що відсутня вона. На віддалений батьківський берег
Кинути б оком хотів, на домівку востаннє зирнути.
Де він і що з ним, не знає, проте: крутежем велетенським
Море кипить, і смолистими хмарами щільно вповився
/550/ Весь небосхил. Навкруги — тільки образ подвійної ночі.
Зламано щоглу стрімку в дощовому завихренні хмари,
Зламано навіть кермо. Над уламками, здобиччю горда,
Хвиля звитяжно стає, озираючи води горбасті.
Потім, немовби хто з Піндом Афон із постійного місця
Зрушивши, вниз їх пожбурив, на саму середину моря, —
Стрімголов так опадає й вона, захопивши з собою
В темну безодню й судно. Приголомшена, з ним поринає
Більшість людей; на поверхню не випливши, десь у глибинах
Моря знайшли свою смерть. За дошки, за потрощені снасті
/560/ Інші схопились. Кеїк же в правиці, що берло тримала,
Стискує куций уламок весла. Захлинаючись, кличе
Батька і тестя — дарма! Найчастіше таки Алкіони
Ймення в плавця на устах. Щось їй мовить, милується нею.
Щоб його тіло прибилося з хвилею їй перед очі,
Молить богів, щоб його вшанували могилою друзі.
Випірне з хвилі на мить — і повторює, наче молитву,
Ймення дружини; прошепче його, й коли хвиля накриє.
Та несподівано, схожий на мур, затемнів серед моря
Вал; це громадище, гримнувши, вкрило плавця з головою.
/570/ Був тоді
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Метаморфози», після закриття браузера.