Читати книгу - "Дівчинка на кулі"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Та продовжити абітурієнт не може.
— Добре, дамо спокій числівникам, — зітхаю я. — Розберіть за частинами мови речення: «Василь поїхав новою автівкою в місто». Почніть із того, що «Василь» — хто? що? — іменник, — підказую.
— «Поїхав» — хто? що? — іменник, «новою» — хто? що? — іменник, «автівкою» — хто? що? — іменник, «в» — хто? що? — іменник, — легко «справляється» із завданням неук.
— Годі! — стогне професор — Ви уяви не маєте про частини мови!
— Питайте щось інше! — не вгаває абітурієнт. — Я можу, наприклад, провідміняти дієслово.
— Але дієслові відмінюються не за відмінками, а за особами, — заздалегідь скеровую у правильне річище ймовірну відповідь, аби зберегти власні нерви. — Перша особа — я, ми. Друга особа — ти, ви. Третя — він, вона, воно, вони. Якщо здатні провідміняти будь-яке дієслово — будь ласка, ми вас уважно слухаємо.
— Я — корова, ти — корова, він, вона, воно — корова!..
Не кращі відповіді були й під час сесії. Пам’ятаю студентку-заочницю, котра на екзамени завжди приходила вагітною. Усі п’ять років. І кожної сесії вагітність за зовнішніми ознаками ось-ось мала закінчитися пологами — ґудзики на кофтині чи плащі вже не застібалися.
— Я вагітна! — демонстративно ставить свій живіт мені на стіл ще перед початком екзамену.
— Вітаю! — відповідаю я.
— Але ж я вагітна!
— Екзамен здавати будете разом з усіма!
— Я вагітна!
— Вагітність — не хвороба. Це природний стан жінки.
— Я вагітна! — твердить студентка, як папуга.
— А я — не причина вашої вагітності.
— Я вагітна! — уже з розпачливими нотками в голосі.
— Дуже надіюся, не на голову?
Заочниця вибігає з аудиторії — попри свою вагітність, доволі швидко, — й більше не з’являється. Зимова сесія закінчується, але методист заочної форми навчання благає мене не закривати екзаменаційну відомість: може, ще з’являться ті п’ятеро найслабших студентів і таки індивідуально здадуть «хвости». Не доводити до виключення — це негласний наказ Ректора. Я добре усвідомлюю свої можливі неприємності, тому відомість залишається незакритою і в лютому, і в березні. Десь у середині квітня, коли читаю лекцію на стаціонарі, двері навіть без стуку відчиняються — і в отворі з’являється голова Вічно Вагітної:
— Можна?
— Ні! Почекайте в коридорі до закінчення пари.
На перерві в аудиторію студентка заходить не сама, а з якимось пом’ятим чоловічком.
— Це мій дядько, прокурор!
— Дуже приємно. Чого хоче прокурор?
— Може, ви би якось…
— Поставили оцінку, — з неприхованою іронією продовжую я.
— Ну так, так! — радісно підхоплює «прокурор» у заболоченому взутті, зіжмаканих штанях і секондхендівській шкірянці.
— Доведеться вашій протеже тягнути білет і відповідати на всі запитання.
— Ну-у-у! — моментально з’являється вираз розчарування на спитій «прокурорській» фізіономії. — Вона ж нині-завтра народжувати має!
— Її «нині-завтра», якщо не помиляюся, триває вже кілька років. Спостерігаємо тільки процес без жодних результатів.
— Та поставте ту прокляту оцінку! Вам, що, шкода?
— Не шкода. Але ж я маю якось перевірити знання.
— Ну то що ви з нас хочете?
Чарівні фрази: «вона з мене щось хоче», «вони чогось хочуть», «що ви хочете?» — насичені страшним підтекстом. Вони лунають у маршрутках, за родинними столами, на зупинках, вокзалах, у коридорах установ — і всі, хто їх чує, переконані стовідсотково: з бідного студента безсовісні викладачі луплять шкіру, деруть хабарі, вимагають грошей!
— Без відповіді я оцінку не поставлю!
— Тоді спитайте щось легеньке-легеньке.
Питаю. Студентка не може відповісти на жодне з моїх десяти простих запитань.
— Давайте ми запишемо одне, знайдемо на нього відповідь у бібліотеці, підготуємось — і вона вам відповість! Ось побачите, на «відмінно» відповість! — просить пом’ятий прокурор.
У мене нема вибору. Називаю прізвище автора, назву статті, вказую журнал, рік і місяць видання.
— Відксерокопте статтю, прочитайте її п’ять разів, попідкреслюйте найголовніше і приходьте після четвертої пари сюди ж. Я чекатиму.
— Добре!
Та вже через десять хвилин голова Вічно Вагітної знову просувається в двері аудиторії:
— А на якій сторінці в журналі та стаття?
Зиркаю на безсовісну дівулю поглядом Медузи Горгони — і Вічно Вагітна зникає. Але на перерві обоє моїх візитерів уже тут як тут. Прокурор щось шепоче своїй підопічній, вона тримає жмуток ксерокопій.
— Ми вам зробили аж п’ять ксерокопій тієї статті!
— П’ять разів треба було прочитати! — аж стогну я. — Відбитків вистачить в одному примірнику! Готові відповідати?
— Йой! — глибоко зітхає Вічно Вагітна.
— Йой — потім! Зараз заробляєте оцінку! Про який твір розповідається в тій науковій статті?
Німа тиша.
— Назва твору є в заголовку. Вона взята в лапки, — підказую з легкою іронією.
Що таке «лапки», студентка не знає. Підкреслюю олівцем назву твору.
— «Повість минулих літ», — читає із ксерокопії Вічно Вагітна.
— Що ви дізналися про цей твір зі щойно прочитаної статті?
— Що це повість.
— Ви впевнені?
— Тут так написано.
— А чому «минулих літ»?
— Бо все минуло.
— Що саме минуло?
— Все.
— Ясно. Ви не читали статті жодного разу!
— Це дуже велика стаття! Я не встигла до кінця прочитати.
— Я питаю те, що написано на першій сторінці.
— А що там такого написано? Я все вам переповіла!
— Та поставте дитині ту оцінку, — втручається прокурор.
— Нехай відповість хоч щось.
— Їй важко.
— Мені ще тяжче
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Дівчинка на кулі», після закриття браузера.