Читати книгу - "Аеропорт, Артур Хейлі"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Оголошення системи гучного зв’язку повідомило, що посадка на рейс проводиться на виході номер сорок сім. Ґерреро потрібно бути на виході негайно. Він відчув, що дрижить. Долоні прилипли до ручки дипломата. Знову глянув на годинник, уже вдвадцяте порівнюючи його з годинником терміналу. Минуло шість хвилин після оголошення Рейсу Два. Закінчення посадки… зачиняються двері літака… це може статися в будь-яку мить. Потрібно зробити хоч щось.
Д. О. Ґерреро грубо проштовхнувся до голови черги. Він уже давно не зважав на те, що його помітять або що він когось образить. Один чоловік запротестував:
— Агов, приятелю, ми тут теж чекаємо.
Ґерреро його проігнорував. Він звернувся до пишногрудої білявки:
— Будь ласка… вже оголосили мій рейс — до Рима. Мені потрібне страхування. Я не можу чекати.
Чоловік, що говорив перед тим, втрутився:
— То лети без. Наступного разу приїдеш сюди раніше.
Ґерреро мав спокусу відповісти: не буде наступного разу. Натомість знову звернувся до білявки:
— Будь ласка!
На його подив, вона тепло всміхнулася, хоча він очікував відмови.
— Ви сказали «Рим»?
— Так-так. Уже оголосили про рейс.
— Я знаю. — Вона знову всміхнулася. — Рейс Два «Транс Америки». Називається «Золота Каравела».
Незважаючи на знервованість, він зауважив сексуальний європейський акцент дівчини, мабуть, угорський. Д. О. Ґерреро спробував говорити спокійно:
— Саме так.
Дівчина, знову всміхаючись, звернулася до інших людей у черзі.
— У цього джентльмена справді дуже мало часу. Впевнена, ви не образитеся, якщо я допоможу йому.
Сьогодні стільки всього пішло шкереберть, що він не міг повірити в таку удачу. З черги донеслося якесь невиразне ремствування, але чоловік, який говорив перед тим, зараз мовчав. Дівчина витягла бланк заяви на страхування. Вона світилась усмішкою до жінки, з якою саме працювала.
— Зараз, хвилинку. — Тоді спрямувала усмішку на Д. О. Ґерреро.
Вперше він усвідомив, наскільки дієвою є ця усмішка і чому інші не протестують. Коли дівчина подивилася просто на нього, Ґерреро — якого рідко вражали жінки — відчув себе так, наче зараз розтане. А ще в неї були найбільші цицьки, які він будь-коли бачив.
— Мене звуть Банні169, — промовила дівчина з європейським акцентом. — А вас? — Її кулькова ручка зависла над папером.
У ролі продавчині авіастрахування в аеропорту Банні Воробйофф мала неабиякий успіх.
Вона прибула до Сполучених Штатів не з Угорщини, як було подумав Д. О. Ґерреро, а з Ґлаухау, що на півдні Східної Німеччини, за Берлінською стіною.
Банні (яка тоді була Ґретхен Воробйофф, непоказна, плоскогруда донька дрібного чиновника-комуніста та комсомолка) подолала стіну вночі, разом з двома компаньйонами. Обох чоловіків помітили у світлі прожекторів та застрелили; їхні тіла провисіли добу на колючому дроті, щоб усі бачили. Банні уникнула прожекторів та пострілів малокаліберної зброї й вижила, а виживання, здавалося, було якістю, якою її обдарувала природа.
Пізніше, коли вона двадцятиоднорічною іммігранткою прибула до США, то прийняла американське вільне підприємництво та його принади із запалом неофітки. Вона важко працювала санітаркою в лікарні, де пройшла певне навчання, а вночі підробляла офіціанткою. В решту часу вона якось втиснула навчання на курсах англійської Берліца170, а також сон — час від часу вона спала з інтернами з лікарні. Інтерни відплачували сексуальні послуги Ґретхен, знайомлячи її з ін’єкціями силікону в груди, які почалися випадково, але перетворилися на веселий груповий експеримент, де вони хотіли побачити, наскільки її перса можуть збільшитися. На щастя, ще до того, як вони стали просто гігантськими, Ґретхен скористалася ще однією новознайденою свободою та звільнилася з роботи в лікарні, щоб зайнятися тією, де платили більше. Десь на цьому шляху вона потрапила до Вашинґтона та обійшла Білий Дім, Капітолій і «Плейбой Клаб»171. Після останнього місця вона ще більше себе американізувала, взявши ім’я Банні.
Відтоді минуло півтора року, і Банні Воробйофф цілком пристосувалася до нового життя. Вона відвідувала школу танцю Артура Мюррея172, «Блакитний Хрест»173 та «Коламбія Рекорд Клаб»174, мала рахунок у «Карсон Пірі Скотт»175, передплачувала «Рідерз Дайджест»176 і «ТіВі Ґайд»177, вчасно купувала «Ворлд Бук Енциклопедії»178, мала перуку та «фольксваґен», збирала купони на знижку й сиділа на пігулках.
Банні також любила різні конкурси, особливо ті, що давали надію на матеріальну винагороду. Відповідно, одна з причин, чому вона так обожнювала своє теперішнє місце роботи більше, ніж усі попередні, полягала в тому, що періодично керівництво її страхової компанії влаштовувало конкурси продажу серед персоналу, з певними товарами-призами. Один із таких конкурсів діяв зараз. Він закінчиться сьогодні.
Конкурс і був причиною, чому Банні так мило зреагувала, коли Д. О. Ґерреро оголосив, що летить до Рима. Наразі Банні потрібно було набрати ще сорок балів, щоб виграти бажаний приз у цьому конкурсі продажу — електричну зубну щітку. Сьогодні вона тимчасово втратила надію набрати свою суму балів до закінчення терміну, оскільки страхові поліси, які вона вже встигла продати, були переважно на внутрішні рейси; вони мали нижчі премії та давали менше конкурсних балів. Проте якщо продати максимальний поліс на міжнародний рейс, він дасть двадцять п’ять конкурсних балів, а решту набрати буде досить легко. А зараз йшлося хіба про те, який поліс
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Аеропорт, Артур Хейлі», після закриття браузера.