Читати книгу - "Аеропорт, Артур Хейлі"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Дякую. — Вона відчинила двері та зайшла всередину.
Там було двадцять-тридцять жінок; аеропорт сьогодні переповнений, подумала місіс Квонсет, включно з убиральнями. Тепер їй потрібна союзниця. Вона уважно роззирнулася навколо, поки не вибрала молоденьку жінку «секретарського» типу, в бежевому костюмі, яка, здавалося, нікуди не поспішала. Місіс Квонсет підійшла до неї.
— Перепрошую, я не зовсім добре себе почуваю. Чи не могли б ви мені допомогти? — Маленька старушенція із Сан-Дієґо змахнула руками, заплющила та розплющила очі, як вона вже робила перед Пітером Коуклі.
Незнайомка одразу ж стривожилася.
— Звісно ж, я допоможу. Мені вас відвести…
— Ні… будь ласка. — Місіс Квонсет сперлася на вмивальник, очевидно, щоб не впасти. — Мені тільки потрібно, щоб ви передали повідомлення. За дверима стоїть молодий чоловік в уніформі авіакомпанії «Транс Америка». Його звуть містер Коуклі. Будь ласка, скажіть йому… що так, зрештою, мені потрібен лікар.
— Я передам. З вами все буде гаразд, поки я не повернуся?
Місіс Квонсет кивнула.
— Так, дякую. Але ви поверніться… та скажіть мені.
— Звісно.
Менш ніж за хвилину молода жіночка повернулася.
— Він уже побіг по лікаря. Думаю, вам варто відпочити. Можливо, ми…
Місіс Квонсет перестала спиратися на вмивальник.
— Тобто він уже пішов?
— Так, одразу ж.
Тепер усе, що залишалося, подумала місіс Квонсет, це позбутися жінки. Вона знову заплющила та розплющила очі.
— Знаю, й без того забагато прошу… ви й так зі мною дуже добре повелися… але дочка чекає мене біля головного входу, біля «Юнайтед Ейр Лайнз».
— Хочете, щоб я привела її до вас? Сюди?
Місіс Квонсет провела мереживною хустинкою по губах.
— Буду неймовірно вдячна, хоча мені так незручно…
— Впевнена, що ви б так само вчинили для мене. Як мені впізнати вашу дочку?
— На ній довге рожево-лілове пальто та невеличкий білий капелюшок у жовті квіточки. Вона з собакою — французьким пуделем.
Жінка-«секретарка» усміхнулася.
— Це буде легко. Я ненадовго.
— Ви така добра людина.
Ада Квонсет почекала всього мить-другу, коли жінка пішла. Місіс Квонсет сподівалася, задля блага своєї тимчасової помічниці, що та недовго шукатиме уявну персону в ліловому пальті в компанії з уявним французьким пуделем.
Усміхнувшись сама до себе, маленька старушенція з Сан-Дієґо вийшла з убиральні та хутенько почимчикувала геть. Ніхто не звернув на неї уваги, коли вона вийшла та злилася з клекотливим натовпом терміналу.
Отже, подумала вона, в який же бік Синій зал «Д» та вихід номер сорок сім?
Для Тані Лівінґстон оголошення про Рейс Два було наче зміна табло на чотирьох поспіль бейсбольних матчах. Чотири рейси «Транс Америки» наразі були на різних етапах відправлення; в ролі агентки з обслуговування пасажирів Таня підтримувала зв’язок з ними всіма. Також вона щойно провела кілька неприємних хвилин з пасажиром, який прибув рейсом із Канзас-Сіті.
Агресивний, квапливий чоловік скаржився, що шкіряна валіза його дружини, яка з’явилася на «каруселі» прибуття, була розірвана збоку через недбале ставлення персоналу. Таня йому не вірила — розрив здавася давнім, — але, як завжди робила «Транс Америка» й усі інші авіакомпанії, запропонувала задовольнити вимогу на місці, готівкою. Складність полягала в тому, щоб домовитися про прийнятне відшкодування. Таня запропонувала тридцять п’ять доларів, суму, на її думку, вищу, ніж вартість валізи; пасажир вимагав сорок п’ять. Зрештою вони зійшлися на сорока доларах, хоча скаржник не знав, що агентка з обслуговування пасажирів може розпоряджатися шістдесятьма, щоб уникнути небажаного позову. Навіть підозрюючи обман, авіакомпанії вважали, що дешевше заплатити швидше, ніж починати тривалий конфлікт. Теоретично працівники мали б вносити записи про пошкоджені валізи ще під час реєстрації, але це ставалося рідко; в результаті, пасажири, які знали, що до чого, інколи таким чином отримували взамін нову валізу.
Хоча гроші ці були й не її, Тані завжди не подобалося розлучатися з ними, коли, на її думку, авіакомпанію дурили.
Тепер вона перемкнула увагу на те, щоб допомогти зібрати пасажирів, які запізнювалися на Рейс Два і щойно прибули до аеропорту. На щастя, автобус із реєстрації в місті приїхав кілька хвилин тому, і більшу частину його пасажирів уже вели в зал «Д» до виходу номер сорок сім. За хвилину-дві, вирішила Таня, якщо не буде проблем із посадкою припізнілих пасажирів, вона сама піде до виходу номер сорок сім.
Д. О. Ґерреро почув оголошення про Рейс Два, стоячи в черзі до страхової каси в центральному залі терміналу.
Саме Ґерреро, квапливого та знервованого, командир Вернон Демерест помітив там раніше, з невеликим дипломатом у руках, в якому лежала саморобна бомба.
Ґерреро з автобуса пішов просто до каси страхування, де зараз стояв п’ятим у черзі. Двоє людей у голові черги говорили з двома клеркинями, які працювали страх як повільно. Одна з них — білявка з великими грудьми та глибоким декольте — вела тривалу розмову з клієнткою, жінкою середнього віку. Клеркиня, вочевидь, радила жінці взяти більший поліс, ніж та просила; жінка не могла визначитися. Очевидно, поки Ґерреро дістанеться голови черги, мине, як мінімум, хвилин двадцять, але на той час Рейс
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Аеропорт, Артур Хейлі», після закриття браузера.