Читати книгу - "Переможець отримає все"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Ну ось і я, — промимрив Петро, — як подумаю, що можна зліпити з цього заліза — думки розбігаються. А часу немає.
Вийшовши, Віктор відчинив дверцята «Октавії».
— Ну, виходь. Будемо міняти машину.
— Як — міняти? — не зрозуміла Оля.
— Биту на небиту.
— А що, так можна? Де — тут?!
— Авжеж.
Деренчачи дірявим глушником, з воріт виїхав весь іржавий напівзогнилий зеленкуватий «Жигуль» і зупинився посеред вулиці. З нього у засмальцьованих штанях, плутаючись у довгому шкіряному фартуху виліз Петро.
— Олю, от він не вірить, що ти танцюєш у Тараса Леми… — почав Віктор, але Франкенштейн замахав обома руками відразу:
— Їдьте, їдьте к чортовій матері! — кричав він, задкуючи до гаража. — Мені й без вас клопоту вистачає, не грузіть мене! Досить, що розвалюху привіз, ще грузитиме хтозна-чим… Усе, гуляй, завтра приїдеш надвечір. Газуй!
Підійшовши до розвалюхи, Віктор відчинив дверцята й запросив сідати.
— Куди — сюди? — здивувалася Ольга. — А… машина?
— А це чим не машина? Твою до ладу приводитимуть.
— Де — тут?!
— Кращого автосервісу навіть у вашому Києві немає, — заспокоїв її Віктор, луплячи щосили дверцятами. — Жили б ми в людській країні — такий, як Петро, ходив би в піджаку з карманами, а гайки крутити найняв би інших. І тільки пальцем би їм показував. А так усе сам мусить. Не бійся, буде як новенька.
Машина, грюкнувши чимось у багажнику, рушила вперед.
— Так, я взагалі-то, мушу тебе попередити. — Віктор нерішуче подивився в її бік, — я живу дуже скромно, моє житло не пристосоване для прийому жінок. Тому… Словом, можу організувати тобі готель в обласному центрі. Тут не дуже далеко.
Вона подивилася на нього навіть з якимось докором.
— Тільки якщо запрошувати мене до себе тобі з якоїсь причини незручно. А так… я взагалі-то, дотримуюся думки, що з милим рай і в шалаші.
З рота ще йшла пара, але дрова у печі весело потріскували, і це створювало особливий затишок. Оля притислася боком до припічка й мовчки слухала ці звуки.
— Ходи сюди, — покликав її Віктор, — тут більший жар.
Він відчинив широкі дверцята пічки, утворюючи імпровізований камін. Язики полум'я сягали назовні, дрова гуділи й розсипали іскри на всі боки.
— Ух ти… — вона запхала руки мало не у вогонь і насолоджувалося теплом.
— Я попереджав, — виправдався Віктор.
— Дуже гарно, мені подобається. Екзотика… У Києві де таке знайдеш? — Ольга глянула на нього. — І це ти дійсно тут живеш, чи…
— Чи що?
— Ну, може, замість дачі.
Він засміявся:
— Ні, це і житло, і дача одночасно.
— І скільки вже ти тут?
— Років… із п'ятнадцять уже є. А може, й більше. Я не рахую.
— І що, в тебе нікого немає?
— Мати померла вже давно.
— Це її хата?
— Ні. Мої апартаменти. Сам купив, — Віктор навіть не зауважив, коли розбалакався. З нею чомусь було просто і приємно.
— А… чим ти взагалі займаєшся?
— Пишу хіти для однієї не надто вибагливої суперзірки.
Вона розсміялася:
— Це я знаю. Але не завжди ж ти займався цим. А взагалі?
— Гонщик.
— Справді!? А я думаю! Не даремно ти їх «взув», отих, крутих, що нас «поцілували». Класно! — вона навіть заляскала в долоні. — Ні, ти не жартуєш?
— Майже ні. Переганяю машини з-за кордону. На продаж. Такий собі бізнес. А «поцілували», взагалі-то, ми їх…
— A-а… Он що… І як — гарний бізнес?
— Не бідую принаймні.
— І машину собі міг би купити?
— Чому ж ні…
— А квартиру?
— Ну, міг би, напевно.
— А живеш отут…
— Ти цікава. Мені тут подобається. До того ж удома я буваю мало — більше в роз'їздах. Туди чим доведеться, а назад уже на колесах. Ось так і живу.
— Дивно, — сказала вона. — У тебе навіть телевізора немає?
— Ну чому, є телевізор, — посміхнувся Віктор. — І музичний центр. І відео. Все замкнено — хата ж на відлюдді… Зараз кімнату нагріємо і влаштую тобі телесеанс.
— Не хочу, — сказала Оля, — я так просто…
Він витяг із кухонної шафи пляшку коньяку і два келишки.
— Будеш?
— Не відмовлюся. Після всього…
Те, що він дістав і поклав на тарілку, викликало в неї майже шок:
— Що це? Де ти взяв?
— Морозиво з чорносливом та горіхами, як домовлялися.
— А де ти його взяв?!
— Купив. У маркеті. А ти гадала, в нас тут повна глухомань?
— Ну, якщо можна купити таке, то не повна.
Віктор розкоркував коньяк, і вони пили маленькими ковточками, сидячи просто перед пічкою на низеньких ковбанчиках, які виконували в хаті роль табуреток. Тарілку з морозивом Ольга поставила на край припічка, і воно помаленьку розпускалося білою калюжкою, в якій тонули шматочки чорносливу і горіхів.
— А що, її справді зроблять? — з надією запитала вона, намагаючись зазирнути йому в очі.
— Якщо прийняли, то зроблять, — упевнено сказав Віктор. — Можеш забути про цю проблему. Все буде гаразд.
— Я така непрактична, — бідкалася Ольга. — Якби не ти…
— …ти б не вляпалася в цю історію, — договорив він.
— Колись би вляпалася. Рано чи пізно. Знаєш, не раз було станеться щось на дорозі — переведу подих і думаю — «О, Господи… знову пронесло». Мені довго щастило. Я знала, що рано чи пізно
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Переможець отримає все», після закриття браузера.