Читати книгу - "Чигиринський сотник"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Зиркнув Михась на нього спідлоба.
— Правда, — каже. Та ще одну ніжку одпанахав і давай наминати.
— Щось неговіркий ти, козаче… — каже кум Гриць.
— Голодний я, мов той вовцюган, — каже Михась. — От кендюха напхаю, то, може, побалакаємо…
Тут завовтузився той козак на ослоні, перевертаючись на другий бік, а тоді як гепне додолу — аж корчма затряслася!
— А Матер Божа! — каже корчмар. — Ото вже п’яниця! Як лигнув зрання дві кварти горілки, то й досі хропе…
— То, може, підняти його та покласти на ослін? — каже кум Прокіп.
Корчмар і рукою махнув.
— Хай лежить, опияка такий! Випхав би я його в потилицю, так грошви ж має до біса…
— Е ні,— каже кум Гриць, — чоловік же не свиня, щоб долі валятися! Давай-но, куме Прокопе, покладемо його.
Та повставали обоє з-за столу й підійшли до того козака. Перевернув його кум Прокіп на спину і каже:
— Ого, се якийсь старий вояк!
— А чого? — питає Михась, наминаючи ніжку.
— Он як рубонули його… близна через усе лице!
Малий козак так і завмер із ніжкою в зубах.
А тоді схопився на ноги та й притьма до того пияки. Глянув і за голову взявся.
— Господе милосердний! — каже. — Та се ж мій батько січовий!
Зиркнув на нього кум Гриць.
— Та ти ж казав, що се не ваш козак!..
— А я бачив хіба, хто там хропе! Обуше, Обуше… просинайся-бо! Се я, Михась!
І давай термосувати його. А запорожець тільки мурмотить щось та руками відпихається.
— Прокидайся, чортів сину! — гукає Михась характерникові на вухо і трясе його, як грушу. — Ач, розлігся тут, мов породілля!
Розплющив Обух око та як ревоне:
Отсе ж бо тобі, вражий сину, дівка, Дойшла до серця рожовая квітка…Та й знову захріп.
— Мертві бджоли не гудуть… — покрутивши головою, каже кум Гриць.
— І меду не носять! — докінчив кум Прокіп.
— Панове, — благально каже до них малий козак, — поможіть мені занести його десь у повітку! А то як проснеться, то знову горіляку почне дудлити! Під Милий Біґ вас прошу!
— На сіно його до стайні,— каже корчмар. — Там проспиться, песький син!
— А що, — каже кум Гриць до кума Прокопа, — занесемо, добродію?
— Та вже ж не покинемо, добродію! — каже той.
І взяли запорожця та й понесли надвір. А Михась біжить за ними та просить:
— Ох, не впустіть же його! Ой помалу ж!
— Та як упустимо, — каже кум Гриць, — то воно й добре буде — може ж, проснеться, бісова личина!
Коло корчми зразу стайня була. Поклали міщани запорожця на сіні, то кум Прокіп і каже:
— І тяжкий же, собака! А шаблю, бач, не пропив!..
— Козак шаблі ніколи не проп’є,— каже Михась, підмощуючи Обухові під голову свою свиту. — Бо що то буде й за козак без шаблі! Дякую вам, панове, що не покинули в біді, а з мене чарка за те і перекуска!
— Бачу, ти справді козацька дитина… — каже кум Гриць.
Та й подалися до корчми.
— Давай же тепер, — каже Михась корчмареві,— горілки й наїдків, які там є! Не думав я й не гадав, що батька січового живим побачу!
— А що, — питає кум Прокіп, — халепа яка в дорозі спіткала?
— Була в нас із ордою пригода коло Самари… — каже малий козак.
Як ось корчмар подав до столу по чарці й ковбасу печену з горохом.
— Тo се ти од самісінької Самари їдеш? — питає.
— Із Січи ми їхали, що на Микитиному Розі,— каже малий козак. — Ну, та то діло минуле… дарма й балакати!
І підняв кухля з медом.
— Давайте, — каже, — панове… за нас із вами — й за хрін з ними!
— Рости великий-великий! — каже кум Гриць,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чигиринський сотник», після закриття браузера.