Читати книгу - "Чигиринський сотник"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Та й замовкло.
— А се що за проява? — питається кум Прокіп.
— Козак якийсь, — каже корчмар од шинкваса. — Вже третій день п’є — не просихає!
— Низовець?
— А Господь його зна!
Тут затупотіло надворі біля конов’язі — чутно було, хтось коня припинає. Аж ось гупнуло на ґанку, пошаруділо, клямку шукаючи, та й одчинило двері. Зиркнули міщани, а на порозі хлопчак стоїть.
Був то геть чисто козак, тільки малий іще. Вбраний у свиту й червоні шаровари, на ногах чоботи добрячі. При боці шабля, а за поясом кинджал у срібних піхвах.
— Хліб-сіль, панове! — каже міщанам. І до шинкаря: — Коневі шанька вівса знайдеться?
— Знайдеться, — каже той.
— А на зуб щось кинути буде у сій корчмі?
— Буде, — каже корчмар.
Сів козак на лаві, шаблю відстебнув і поклав коло себе.
— Ну, то давай! — каже.
— А зовуть тебе як? — питає корчмар.
— Михасем.
— А гроші маєш?
— Маю.
— Ану ж бо покажи!
Дістав Михась золотого з кишені і крутонув по столі.
— А що ж тобі давати? — питає корчмар.
— Мед є?
— Є.
— А печене порося?
— Так ти ж не подужаєш усеньке!
— Що не подужаю, — каже Михась, — те з собою заберу! Ти, дядьку, не розбалакуй, а їсти давай. І чимбільше.
Міщани й перезирнулися.
— Звідки ти отсе такий узявся, небоже? — питається кум Прокіп.
— Із Січи, — каже малий козак. — Джура я.
— І сам оце їдеш?
Зиркнув Михась на обох міщан, потім на шинкаря та й каже:
— Не сам, бо зараз ще запорожці над’їдуть. Домовилися ми в сій корчмі зустрітися.
Тут знову завовтузився той пияк на ослоні та й загорлав:
Як один стрілив, долину перестрілив, А другий стрілив, — у серденько вцілив…І замовк.
— А то не з ваших? — питає кум Гриць.
Михась і не глянув у той бік.
— Ні,— каже.
Як ось і порося принесли на циновій тарілі. Потяг його малий козак до себе, дістав запоясника та й відбатував ніжку. Взяв її обіруч і заходився маламурити, аж за вухами лящало.
— Бачу, ти й справді запорожець… їси, мов за себе кидаєш! — каже кум Прокіп.
— А козак не гордун — що спірве, все в кавдун![50] — каже на те Михась.
Та хильнув меду і ще одну ніжку відпанахав.
— Ех, — каже, уп’явшись у неї зубами, — якби хліб та одежа, то їв би козак лежа!
Тут зареготалися міщани і навіть корчмар усміхнувся під вусами.
— То у вас усі такі на Січі? — питає кум Гриць.
Михась покрутив головою.
— Ні,— каже, — ще й ліпші од мене єсть… Я самий скромний там.
— А що ж воно чувати на тім Запорожжі? — питає кум Прокіп.
— Всякої всячини, — каже Михась, догризаючи ніжку.
— На татар сього року підете?
— Підемо.
— А з ляхами война буде?
— Буде.
— А правда, що волгов появився на Січі, старий, мов світ? — питає корчмар. — І провіщав, що вернеться давня віра й знову Матері Ладі молитимуться в Україні?
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чигиринський сотник», після закриття браузера.