Читати книгу - "Вники, Міхал Шьмеляк"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
сказав. Проте збіг подій не може бути випадковим. Фургончик, в якому він жив, був очищений, якби не це, в
мене б і не виникло підозр.
– Запитаймо себе: чи хтось потрудився винести всі речі чоловіка, який висить на гілці за кілька
сотень метрів, чи, все ж таки, він зробив це сам перед смертю? Може, він хотів закрити свої справи і нічого
не залишити?
– Я так не вважаю, — відповів Косма, але якось без переконання, прокурор міг би і мати рацію.
– У своїх свідченнях ви згадали про загадкову фігуру, яка бігла з фургону на галявину, де знайшли
тіло.
– Так.
– Ви просили допитати костельного, бо це міг бути він?
– Правильно.
– Однак у своїх свідченнях ви про це не згадали.
– Чесно кажучи, я сам не був у цьому до кінця впевнений. Пане прокуроре, я поліцейський, і сам
часто проводжу допити, ви ж знаєте, що свідки можуть розповідати будь-що, аби догодити слідчому.
– Мені це відомо.
– Тому вчора я хотів уникнути необґрунтованих звинувачень. Я думаю, що це був костельний, але не
впевнений. Це може бути навіть дитина, яка мене злякалася.
105
– Розумію. І я це ціную. Ці дві обставини, тобто очищений фургон і таємничий втікач, дають мені
підстави не закривати справу, незважаючи на тиск і занепокоєння влади щодо статистики. І так, я можу собі
це дозволити, мені два роки до пенсії. Ви знаєте, що це означає?
– Роки досвіду? – ризикнув Косма. Він не любив ігор у вгадування.
– Ні. Це означає, що я в передпенсійному періоді, і на мене зможуть вискочити. Ні в кого навіть не
вистачить сміливості сказати мені, що я залучений у справу, яка зіпсує таблиці, залучить ресурси тощо. Мені
наплювати, як каже нині молодь. В даному випадку я впевнений, що хтось допоміг загиблому вибратися з
цієї юдолі сліз.
До кімнати увійшов Синиця, несучи на таці три чашки кави.
– Прокурор тебе уже переграв? – з усмішкою подивився на Косму.
– Ми в процесі, – відповів Болеславський. – Зараз я перейду до єдиного ефективного методу –
прямого насильства. Побиття стільцем було номером один за часів комуни!
Вони ввічливо засміялися, щоб злегка розрядити атмосферу.
– У вас є якісь припущення щодо зникнення цього священика? – запитав прокурор.
– Звичайно. Перше, і найімовірніше, це втеча. Вники розглядаються як дім роздумів для священиків, які трохи підірвали довіру свого начальства. З того, що я дізнався, Пьотр Дембіцький почувався тут погано, він і справді міг взяти ноги до рук.
– Найбільш вірогідно, але не для вас? – прокоментував Болеславський.
– Правильно.
– Але чому?
– Як би це сказати… У нього є високопоставлений друг у церковних структурах. Він міг би
прикинутися, що пішов на поправлення, і все повернулося б до старого стану речей. Його, назвемо, захисник
чи покровитель міг би поставити його на все життя, захистити, гарантувати спокій. Втеча - абсолютно
нелогічний і безглуздий крок.
– Що нам залишилося?
– Помста, — коротко сказав Косма.
– А ось тут пан мене зацікавив.
Прокурор витягнув пачку "Мальборо" і почав крутити її в правій руці.
– Отець Пьотр Дембіцький мав схильність до насильства і через це потрапив до карної колонії.
Підозрюю, що його хтось міг виманити з будинку священика і вбити з помсти.
– Він аж так натворив?
– На жаль, ці акти насильства були досить неконтрольованими і спрямованими проти жінок. У
такому випадку легко знайти людину, яка захоче помститися.
– Це проблема, – сказав прокурор. – Якби хтось справді виманив його з дому, викрав і потім убив, це
могли зробити за багато кілометрів від Вників.
– Правильно.
– Для кінологів уже трохи пізно, навіть для моніторингу. Пошук голки в стозі сіна.
Косма лише кивнув.
– Мені відомо лише стільки, — сказав він. – Завтра збираю речі і повертаюся, мені тут ніщо не
тримає.
– Я хотів би допомогти, але я можу сказати лише те, що ми з’ясували. Ми маємо справу з
повішенням, немає жодних ознак того, що до цього причетні треті особи. Розтин не виявив додаткових
слідів чи ушкоджень. В фургоні не було слідів крові, лише волосся, епідерміс та нігті. Все пішло в
лабораторію, треба чекати результатів. Якщо щось одержимо, поділимося.
– Дякую.
– Скажу прямо. Я даю цій справі тиждень. Її буде надано штабній аспірантці Єві Мєдель. Доки в нас
немає нічого термінового, вона може побавитися. Якщо щось знайдемо, то теж поділимося. А тепер, панове, вибачте, у мене вихідний, під час якого я дозволяю собі відпочити і попалити. Лікар наказав мені кинути, але
один день на тиждень я не підкорююсь його обмеженням.
Він підвівся, потиснув руки чоловікам й вийшов із кімнати.
– Дуже гарна людина. – першим заговорив Косма.
– Хоч до рани прикладай.
– Ну не говори, говорить по ділу, конкретний.
– Ти так кажеш, бо це все по-твоєму. Однак, якби він вирішив покінчити
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вники, Міхал Шьмеляк», після закриття браузера.