Читати книгу - "Третя крапля магії, Лариса Лешкевич"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Айна та Теумар виїхали з міста на вечірній зорі.
Вони вирушили без нічого, не обтяжуючи себе провізією. У лісах, що оточують Сухе русло, достатньо озер з чистою питною водою, а вдале полювання не дозволять мандрівникам відчувати голод. Грибів та ягід теж вдосталь.
Перед самим від'їздом Укка мовчки подала Айні її пурпуровий камінь, подарунок батька. Розірване плаття довелося спалити, але викинути камінь чаклунка, що дуже трепетно ставилася до різного роду оберегів, не посміла.
Своїм магічним чуттям розуміла вона, – камінь краще повернути господині, щоб випадково не накликати біди. Укка хоч і виглядала відстороненою та байдужою, але доля Лянсіди та її правителів чимало непокоїла чаклунку.
Повернення каменю Айна оцінила, як добрий знак і більше не сумнівалася в тому, що все задумане станеться з її волі. Вона зможе повернутися додому переможницею, помститься всім кривдником і обезголовить Лянсіду... Ізенар помре. Його син теж... Вони обоє заслужили смерть... Тоді Сайм забере у своє володіння Лянсіду, а вони з Лемі залишаться в Етеляні.
Айна погладила долонею пояс нареченої, який знову красувався на її тонкій талії і покосилася на Теумара, що їхав трохи спереду і збоку: на його широкі розгорнуті плечі, на горду посадку голови, на чіткий профіль, на темні пасма волосся, що падали на шию, і відчула досаду.
Адже він не набагато старший за Сайма… Такий молодий, гарний, сповнений сил і енергії.
Але Айна тут же обсмикнула себе ... Ні, вона не дозволить жалю управляти почуттями, не оцінюватиме Теумара палким дівочим серцем. Погляд ненависті – його вирок. Якби він не потребував її так відчайдушно, заради порятунку нікчемного життя свого батька, то, не замислюючись, покінчив б з нею.
Айна розуміла: поки вони не здобудуть чорний мох – вона в безпеці, але що може обіцяти їй дорога назад? Хто доручиться, що Теумар сам не вирощує у своїй душі таємні помисли? Він не настільки наївний, щоб повірити в її добру волю і покірність... До того ж невідомо, що нашіптала йому перед дорогою стара чаклунка Укка. Способів зробити задумане, не порушуючи клятви, дуже мало, але все ж таки вони є. Тому треба бути насторожі і випередити його.
– Привал зробимо ближче до полудня, – не оглядаючись на Айну, промовив Теумар, – щоб не їхати по самій спекі, хоча коні витривалі, невибагливі... Але якщо ти втомишся або зголоднієш... Тут багато джерел, а дорогою буде озеро. Може захочешь викупатися.
– Все одно, – байдуже відповіла дівчина.
Напруга витало у посвіжілому до ночі лісовому повітрі. Вони обидва були зосереджені, виразно усвідомлюючи, що довіри між ними немає і ніколи не буде.
Айна насилу стримала глибоке нетерпляче зітхання і почала озиратися на всі боки.
– Цікаво, чи тут ростуть місячні квіти? – пробурмотіла вона, звертаючись швидше до самої себе, але Теумар почув її запитання.
– Ростуть, – відповів він, – за зміїним логом ціла галявина… Ти зможеш помилуватися на них, коли проїжджатимемо повз… Якщо ніщо не затримає, то опівночі будемо там…
– В Етеляні вони ростуть прямо під моїми вікнами, – сказала Айна не для того, щоб підтримати розмову, а щоб викликати в душі ще яскравіші спогади і ще сильніший біль. Біль завжди повинен нагадувати їй, заради чого вона тут.
– Я іноді навмисне приїжджаю на ту галявину і всю ніч дивлюся, як вони п'ють місячне світло, вмирають і народжуються знову, – тихо промовив Теумар, спрямовуючи в небо задумливо-умиротворений погляд.
– Якось, я і Лемі... – почала було Айна і тут же злякано замовкла.
Дивно, але побачивши зараз красиве, відчужене обличчя Теумара, вона на якусь мить раптом забула, що поряд з нею смертельний ворог.
– Лемі – це твій наречений? – спитав Теумар, сподіваючись врятувати невимушену розмову.
– Неважливо! – відрізала дівчина і сильніше стиснула коліна, змушуючи свого коня прискорити біг.
Теумару роздратовано смикнув плечима і продовжував їхати повільно.
Йому важко було перебувати поряд з Айною. Теумар мав досвід і швидко усвідомив, що, незважаючи на всі клятви та погрози, заглушити непереборну тягу, яку відчуває він до цієї непокірної та зухвалої етелянки, не так просто. Її холодність і безстрашність мимоволі полонили його серце.
Перше трепетне тремтіння прослизнуло в крові Теумара вже тоді, коли він ніс бездихану дівчину на руках по краю урвища. Напевно, якимось чуттям вловив він у ту мить небезпеку, що виходила від неї. Напевно, це чуття і нашіптувало Теумару, що краще кинути безпорадну ношу в сипучи піски Сухого Русла. Прислухайся він тоді до голосу інтуїції, – зараз би був поруч із Іві, і батько не втратив би свідомість, залишився б у здоров'ї…
Іві! Мила любляча Іві! Не можна в таку невиразну годину піддаватися спокусам! Не можна забувати, що хитра дочка Етеляни, напевно, тільки й шукає привід, щоб позбутися його.
Розуміння цього приводило Теумара в лють. Звичайно, вона не заріже його вночі, під час сну, але хто знає, яка сила таїться в цій променистій посмішці, такій ніжній і спокусливій, незважаючи на відверту зневагу, що сяє в блакитних, мов води лісового озера, очах.
– Айно! – стурбовано крикнув він у сутінки лісу.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Третя крапля магії, Лариса Лешкевич», після закриття браузера.