Читати книгу - "Знедолені"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Отак базікав п’яний Грантер. Боссюе простяг руку, намагаючись його втихомирити, але той розійшовся ще дужче.
— Руки геть, Орле з Мо! Ти знаєш, що мені сумно? Людина — істота бридка й погана. Метелик Богові вдався, а людина — ні. Натовп — це колекція покидьків. Хоч кого візьми — одна погань. Ану його к бісу, того Господа Бога!
— Замовкни ж ти нарешті! — гукнув Боссюе, що провадив юридичну дискусію з уявним супротивником і ніяк не міг виплутатися з довжелезної фрази судового жаргону.
Поряд із Грантером за столиком панувала майже цілковита тиша. Аркуш паперу, чорнильниця й перо між двома келишками свідчили, що тут народжується водевіль. Цю серйозну справу обговорювали впівголоса, і дві голови майже торкались одна одної.
— Насамперед треба вигадати імена. Коли будуть імена, неважко буде вигадати й сюжет.
— Твоя правда. Диктуй. Я записуватиму.
— Пан Дорімон.
— Рантьє?
— Звичайно. Його дочка Целестіна.
— … тіна. А далі?
— Полковник Сенваль.
— Сенваль — прізвище затягане. Краще Вальсен.
У протилежному від Грантера кутку Жолі й Баорель грали в доміно й розмовляли про кохання.
У третьому кутку розгоралася суперечка про поезію. Антична міфологія йшла в наступ на міфологію християнську. На боці олімпійських богів виступав Жан Прувер — на те він був поет і романтик.
— Не будемо кривдити давніх богів, — казав він. — Можливо, вони ще не вмерли. Я певен, Юпітер досі живий. Боги — це мрії, скажете ви. Але навіть нині, коли ті мрії давно розсіялись, у природі можна знайти сліди майже всіх великих поганських міфів. Скажімо, гора Віньмаль, така схожа своїми обрисами на фортецю, для мене, як і колись — головний убір Кібели. Ніхто не переконає мене, що Пан не приходить ночами дмухати в дуплисті стовбури верб, перебираючи пальцями дірочки на них. І я завжди вірив, що утворення водоспаду Пісваш не обійшлося без участі Іо.
У четвертому кутку розмовляли про політику. Лаяли королівську хартію. Комбефер мляво захищав її, а Курфейрак шалено нападав на неї. На столі лежав примірник злощасної хартії знаменитого видання Туке. Куфейрак схопив його і, вимахуючи ним, підкріплював свої доводи шелестінням паперу.
— По-перше, я взагалі проти будь-яких королів, — заявив він. — Ось послухайте, чого коштують Франції королі. По смерті Франциска Першого державний борг Франції становив тридцять тисяч ліврів. А після смерті Людовика Чотирнадцятого він піднявся до двох мільярдів шестисот мільйонів, що за нинішнім курсом становило б дванадцять мільярдів. По-друге, королівські хартії аж ніяк не сприяють прогресу. Народові не потрібні монарші милості. У таких випадках завжди однією рукою дають, а другою — забирають. Хартія — це маска, під якою ховається обман. Народ, який приймає хартію, зрікається своїх прав. Отже, геть хартію!
Була зима, і в каміні горіло два поліна дров. Це була надто велика спокуса, і Курфейрак не витримав. Він зіжмакав нещасливу хартію Туке і кинув її у вогонь. Комбефер із філософським спокоєм дивився, як перетворюється на попіл улюблене дитя Людовика Вісімнадцятого, й тільки обмежився фразою:
— Метаморфоза здійснилася — хартія стала полум’ям.
А над усім цим панував безладний гамір і веселе пожвавлення. Дотепи, примовки, жарти, приправлені добрим смаком і поганим, доводами переконливими й непереконливими, лунали в усіх кінцях кімнати і створювали враження веселої стрілянини, яка тріскотіла над головами присутніх.
При зіткненні юних інтелектів ніколи неможливо вгадати, чи спалахне зараз іскра, чи вдарить блискавка. Що станеться в найближчу мить? Невідомо. Одне слово — і загальний настрій різко змінюється. Раптові переходи від теми до теми є прикметною рисою таких розмов. Керує ними випадковість.
Несподівано зі словесної перепалки, якою обмінювалися Грантер, Баорель, Прувер, Боссюе, Комбефер і Курфейрак, вихопилася серйозна думка.
В який спосіб виокремлюється з розмови та або та фраза? Чому вона приковує до себе увагу присутніх? Ми вже сказали, що нам про це невідомо. Посеред загального гамору Боссюе раптом завершив якусь відповідь, звернену до Комбефера, словами:
— Вісімнадцяте червня тисяча вісімсот п’ятнадцятого року. Ватерлоо.
На слово «Ватерлоо» Маріус, що сидів за столиком, на якому стояла склянка води, відірвав підборіддя від долоні й повернув голову в той бік, де сперечалися.
— До речі, зверніть увагу! — вигукнув Курфейрак. — Число «вісімнадцять» явно фатальне для Бонапарта. Поставте перед ним «Людовик», а після нього — «брюмера»,[51] і перед вами доля людини з тією тільки особливістю, що початок і кінець помінялись місцями.
Анжольрас, який досі не мовив і слова, порушив свою мовчанку і сказав, звертаючись до Курфейрака:
— Ти маєш на увазі, що злочин і кара помінялись місцями?
«Злочин!» Це слово урвало терпець Маріусові, уже й так збудженому згадкою про Ватерлоо.
Він підвівся й повільно попрямував до карти Франції, яка висіла на стіні. Внизу, в окремій клітинці, там був зображений острів. Маріус тицьнув пальцем у ту клітинку й сказав:
— Ось Корсика.[52] Маленький острів, завдяки якому Франція стала великою.
На присутніх наче війнуло холодом. Усі замовкли. Відчувалося, що зараз щось почнеться.
Баорель, який сперечався з Боссюе і вже наготувався знищити супротивника красномовним контрударом, тепер відмовився від свого наміру й наготувався слухати.
Анжольрас, чиї сині очі, здавалося, дивились у порожнечу, відповів, не глянувши на Маріуса:
— Щоби бути великою, Франція не потребує Корсики. Франція велика — бо вона Франція.
Маріус і не думав відступати. Він обернувся до Анжольраса, і голос його затремтів від глибокого хвилювання:
— Бог свідок
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Знедолені», після закриття браузера.