Читати книгу - "Улісс"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— О янголи, заступники небесні! — зітхнула міс Дус над своєю пружною трояндою. — І треба було так сміятися! Я геть мокра.
— О міс Дус! — обурилася міс Кеннеді. — Жахливе ти створіння!
І спаленіла ще дужче (жахливе ти), і ще позолотішала.
Блумас простував повз Кантвеллову контору, повз дів Чеппі{549}, які вилискували олійними фарбами. Батько Наннетті торгував цими речами, розносячи їх по місту, стукаючи у двері, як оце я. Релігія зисковна справа. Треба зайти до нього щодо Кейза-Ключчі. Та спочатку попоїсти. Хочу. Ще ні. Вона сказала о четвертій. Час плине швидко. Стрілки не стоять на місці. Далі. Де ж попоїсти? Кларенс. Дельфін. Далі. Заради Рауля. Попоїсти. Якби мені п’ять гіней із цих реклам. Сорочку шовкову, бузкову. Ще ні. Принади гріха.
Червінь на обличчі спала ще і ще, золотавість зблідла.
І тут у бар до них, гуляючи, завітав містер Дедал. Смітнинки, зішкрібав він смітнинки з зашкарублого нігтя великого пальця. Смітнинки. Гуляючи, завітав.
— О, міс Дус, вітаю з поверненням.
І взяв її за руку. Як відпочивалося?
— Пречудово.
Він сподівається, що з погодою в Ростреворі їй, мабуть, пощастило, га?
— Погода була на диво, — сказала вона. — Подивіться самі, як я виглядаю. Нічогенько, правда? Весь день на пляжі.
Бронзова білість.
— Мушу сказати, ви повелися вкрай непорядно, — дорікнув їй містер Дедал і поблажливо потис її руку. — Спокушали бідолашних простачків-чоловіків.
Шовкова міс Дус м’яко забрала свою руку.
— Ой, перестаньте, — відмовила вона. — Ви самі аж ніяк не простак, я гадаю.
А він таки був.
— Треба подумати, — міркував він. — Та ні, зрештою я таки простак. Коли я лежав у колисці, то здався усім таким простакуватим, що мене й охрестили відповідно: просто Саймон{550}.
— Тоді ви, мабуть, були як лялечка, — відповіла на те міс Дус. — А що лікар прописав вам на сьогодні?
— Треба подумати, — міркував він. — Покладаюся на ваш розсуд. Якщо ваша ласка, я попросив би свіжої води і півскляночки віскі.
Дзень.
— Буде негайно, — запевнила міс Дус.
Негайно і з грацією вона повернулася до позолоченного люстра, яке славило товар Кантрелла і Кокрейна. Вона елеґантно налила порцію золотистого віскі з кришталевої карафки. А містер Дедал витягнув з-під поли свого сурдута кисет і люльку. Обслуговує справді негайно. Він продув люльку і видобув із неї дві хрипкі ноти.
— Їй же богу, — міркував він, — я безліч разів збирався подивитися на гори Морн. Кажуть, там на диво цілюще повітря. Та хтось сказав: що довше збираєшся, то швидше добуваєшся. Так-так.
Так. У цибух люльки він напхав волокна, її волосся, русявих волосин Віргінії, русалки{551}. Смітнинки. Волокна. Міркування. Мовчки.
Ніхто не сказав нічого. Так.
Міс Дус захоплено протирала келих, наспівуючи:
— О, Айдолорес, прикрасо східних морів{552}!
— Чи містер Лідвелл сьогодні заходив?
У барі появився Ленеган. Озирнувся навколо. Ленеган. Містер Блум дійшов до мосту Ессекс. Так, сер, містер Блум уже перейшов міст Таксекс. Треба написати Марті. Купити паперу. У Делі. Там поштива продавщиця, і нема чого журиться. Блум. Тямкий Блум. Знає Блум, де клієнтів цілий тлум.
— Він заходив під час обіду, — озвалася міс Дус.
Ленеган підступив ближче.
— Чи не шукав тут мене містер О’Шпар?
Запитав він. Вона відповіла:
— Міс Кеннеді, чи не заходив сюди містер О’Шпар, поки я була нагорі?
Запитала вона. Міс голос Кеннеді відповіла, друга чашка чаю напоготові, втупилася в сторінку.
— Ні, його не було.
Міс вигляд Кеннеді, чутна, не бачена, читала собі далі. Ленеган зі своїм кругленьким черевцем обійшов навкруг таці, де під прозорою накривкою виставлено сандвічі.
— А хто в цій хатці живе?
Кеннеді ніяк на те не зреагувала, тож він удався до нових спроб. Зважайте на крапки. Читайте тільки закарлючки чорного кольору: оця кругленька — це о, а ця як гачок — це ес.
Під дугою коника дзвоники дзвенять.
Злотокоса читала і навіть не позирне. Ніякої уваги. Не звертала вона уваги й на те, як він почав співуче, мов сольфеджіо, читати по складах їй байку, імітуючи учнівське читання:
— Я-кось зу-стрі-ла лиси-ця ле-леку. І ка-же лиси-ця ле-леці: встро-ми свій дзьоб ме-ні в гор-ло і ви-тяг-ни кіст-ку.
Та марно він харамаркав. Міс Дус відвернулася вбік до своєї чашки.
Він зітхнув убік:
— Ой, леле! Не везе!
Він поздоровкався з містером Дедалом, і той на відповідь кивнув йому головою.
— Вітання від славетного сина славетного батька.
— Хто ж це такий? — не зрозумів містер Дедал.
Ленеган на знак щирого здивування розвів руками. Як хто?
— Хто це такий? — перепитав він. — Невже ви не розумієте? Стівен, наш юний бард.
Сухо.
Містер Дедал, славетний войовник, відклав свою люльку, набиту сухим тютюном.
— Ясно, — сказав він. — Спочатку я не збагнув, про кого йдеться. Я чув, що він обертається у вельми добірному товаристві. А ви його бачили щойно?
Щойно.
— Саме сьогодні ми з ним спорожняли келихи з нектаром, — повідомив Ленеган. — У Муні en ville і Муні sur mer[178] Муза винагородила його за поетичні здобутки грошовою готівкою.
Він усміхнувся, звертаючись до уст бронзи, напоєних чаєм, до уст, що його слухали й чули.
— Еліта Еріна ловила кожне слово з його уст. Учений муж Г’ю МакГ’ю, блискучий письменник і видавець, якого знає весь Дублін, і той юний співець із дикого мокрого Заходу, чиє милозвучне ім’я О’Медден Берк відоме геть усім.
Помовчавши хвилину, містер Дедал узяв свою склянку з грогом і
— Напевно, розмова там була дуже цікава, — сказав він. — Я бачу.
Він бачу. Він сьорбнув. А в уяві перед ним постали далекі гори Морн. Поставив склянку.
Він подивився в розчинені двері салону.
— Я бачу, ви пересунули рояль.
— Сьогодні приходив настроювач, — пояснила міс Дус, — настроював його для нашого вечірнього концерту, і я зроду не чула такої витонченої гри.
— Та невже?
— Чи правду я кажу, міс Кеннеді? Грає класично. І до того ж бідолаха сліпий. Йому років двадцять, не більше.
— Та невже? — повторив містер Дедал.
Він сьорбнув і відійшов від шинквасу.
— Шкода було дивитися на його обличчя, — співчутливо сказала міс Дус.
Кара Божа на тебе, бісова твоя душа.
На її досаду, з обідньої зали тенькнув дзвінок. До дверей зали поспішив лисий Пет, поспішив забіганий Пет, поспішив Пет, офіціант ресторану «Ормонд». Клієнт хоче пива. Пива вона налила без негайного поспіху.
А Ленеган терпляче чекав нетерплячого О’Шпара, чекав на дзень-дзелень від O’Кропа-джиґуна.
Піднявши віко, він (хто?) зазирнув у труну (труну?), де виднілися потрійні струни (рояля!), натягнуті навскоси. Він натиснув (той самий, хто поблажливо потиснув
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Улісс», після закриття браузера.