Читати книгу - "Межі пристойності, Лана Вернік"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Так… — вона кивнула. Чоловік торкнувся її плеча, теж кивнув і пішов.
Злата поглянула на долари, два шматки паперу, які за збігом обставин мають таку велику цінність в цьому житті... Поклала їх у кишеню фартуха. Хто знає, коли випаде нагода віддати ці гроші Артурові?
Мабуть, на кожних поминках є люди, які приходять просто напитися. Місцеві п’янички, зайнявши дальній кут ще під час першого поминального столу, спустошували пляшки одну за одною й просили ще. Ніхто особливо не хотів з ними розбиратися, а в сім’ї Злати зробити це було нікому.
Андрій спробував їм сказати, що вже досить. Три чарки випили і йдіть, за що вислухав грубу лайку і був виштурханий від столу.
Несподівано на допомогу прийшов дядько Толя, високий кремезний чолов’яга, з долонями як лопати, на прізвисько Гора. Колись він працював разом з їхнім батьком на будівництві. Чоловік досить швидко спровадив всю захмелілу компанію і наказав їм більше тут не з’являтись. Злата й Андрій подякували йому за допомогу. Він розводив руками, мовляв, нічого такого не зробив, просто допоміг сиротам, і сів на своє місце за поминальним столом.
Злата поглянула на Жанну, котра принесла хліб на паралельний стіл, та заперечливо похитала головою. Артур не дзвонив… Жанна не сказала подрузі про те, що сама набирала його номер вже разів десять, і він постійно був зайнятий...
Злата пішла в літню кухню, потрібно було докласти котлети в тарілку і занести на один зі столів. Хтось зайшов за нею слідом. Вона озирнулась — дядько Толя. Але дивився він на неї якось дивно. Важко дихаючи, він наблизився впритул до дівчини і згріб її сідниці у свої величезні руки, притиснувши до себе. Від несподіванки Злата впустила тарілку, їжа розлетілася по підлозі, а її руки вперлись в кам'яні груди чоловіка.
— Дядьку, що ви робите? — пролепетала Злата, заклякши від страху.
— А ти як думаєш? — протягнув він нахабно, мнучи її сідниці однією рукою і піднімаючись іншою вгору, до грудей.
— Припиніть! — намагалась вона викрикнути, але голос зірвався від страху і шоку.
— Маленька, ти ж зовсім беззахисна. Полохлива пташечка, ще й трохи скалічена. Тобі потрібен захисник. Я можу захистити тебе від усіх, — він притис дівчину до столу, її сил не вистачало, щоб відштовхнути його кремезне тіло.
— Ви п’яний, пустіть мене!
— Я не п’яний, трошки випив, — швидко промовив він і, взявши її за волосся на потилиці, повернув голову Злати до себе. — А з цього боку ти гарненька, — сказав він і почав цілувати її. Хвиля нудоти підкотила до горла дівчини, вона опиралась з усіх сил, але не могла вирватись. Залізні лещата стискали її тіло, охоплене жахом і огидою до свого кривдника… Серце вискакувало з грудей, всі нутрощі скував жах. Ні, не треба…
Першою відсутність Злати помітила Жанна. Не побачивши її на подвір'ї, вона пішла до хати. Не знайшовши подругу там, пішла до літньої кухні.
Прочинивши двері, вона побачила кремезну фігуру дядька й сіпання ніг подруги за ним. Не довго думаючи, Жанна вхопила мітлу, котра стояла при вході, і почала гамселити дядька по голові держаком.
— Що за? — він озирнувся, і наступний удар прийшовся йому в ніс. — Ах ти ж мала сучка!
Гора кинувся на Жанну, але та вискочила на подвір’я, він за нею і, опинився у полі зору присутніх людей, які і уваги особливо не звертали на них, але ж кидатись на руду вже все одно не міг. Дядько миттєво охолов, озирнувся назад, на двері, за якими лишилась Злата, його незакінчена справа, і швидко пішов геть, витираючи кров, що потекла з носа.
Жанна забігла до літньої кухні.
— Злато… Що він тобі зробив?.. — вона підійшла до тремтячої подруги. Блузка Злати була розірвана, губи покусані в кров, але фартух і тугі джинси лишились на місці, штани були застібнутими. Він не встиг закінчити почате…
— Там ще просять…. — до кухні зайшов Андрій і закляк від побаченої картини, — Що трапилось?
— Твою сестру щойно мало не зґвалтував дядько Толік,— сказала Жанна, намагаючись обійняти подругу, яка відштовхувала її, ще до кінця не розуміючи, хто перед нею.
— Але ж… — Андрій хотів було сказати, що щойно мало не по-геройськи той же дядько виганяв п’яниць, але зупинився. Так, виганяв… І зрозумів, що ніхто тут не зможе чинити йому опір…
— Принеси їй якийсь одяг, треба її одягнути і вивести звідси, поклич мою маму, — сказала Жанна, і Андрій побіг до хати.
Злата тремтіла, сльози текли по її обличчю, змішувалися з кров’ю покусаних губ і слиною, що витікала з рота, капали на підлогу. Вона не давала доторкнутися до себе, виставляючи вперед руку, схлипуючи і видаючи звуки, схожі на скиглення.
Раїса заскочила до кухні з футболкою в руках.
— Доню, йди, випроваджуй вже цих обідальників. Я справлюся, — сказала їй матір.
Коли двері за Жанною зачинилися, вона почала наближатися до дівчини, заспокійливо промовляючи.
— Злато, це тьотя Рая, мама Жанни. Я принесла тобі чистий одяг, потрібно переодягнутися, ти мене чуєш, дівчинко? — вона повільно наближалася. — Твій братик дав мені футболку, нам потрібно переодягнути тебе, і все буде добре.
Жіночий голос потрохи почав заспокоювати Злату, і вона опустила тремтячі руки. Раїса підійшла, взяла її за руку, наблизилася і обійняла, пригорнула до себе. Злата зайшлась у риданнях.
— Все добре, все добре, Злато. Все добре...
Збираючи тарілки зі столу, Жанна зупинилась і дістала телефон. Артуре, сучий сину, невже не можна було відповісти на дзвінки?
Натиснула виклик.
“Зараз, на жаль, відсутній зв'язок з вашим абонентом, зателефонуйте, будь ласка, пізніше”.
От козел… Він вимкнув телефон…
Сподобався роздiл? Чесна оцінка допоможе авторові у написанні книги. АнонімноУвага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Межі пристойності, Лана Вернік», після закриття браузера.