Читати книгу - "Політ співочого каміння. Трилогія з народного життя"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Вип’ємо.
— Майте Бога у серці, пане учителю, — відповів суворо Хорті. — Я святого псалтиря читаю!
— Так я і кажу: вип’ємо, авби псалтир гладко і смачно читався! — сказав пан Фийса.
Після деяких вагань адмірал Хорті помалу простягнув руку до погара. Випили. Закусили рукавами.
— Но, позерайте, свату: наш Мішко якось аж помолодів у гробі, — кивнув у бік покійника пан Фийса. — Дуже файно випозірує, най’му буде нівроку.
— Но ще би не помолодів: два дні вже не п’є, то чом би красно й не випозірував.
Тут пан Фийса акуратно налив погарчик і шанобливо поклав біля труни.
— А се ще для чого? — вилупив очі адмірал.
— Тать для Мішка.
— Айбо він мертвий!
— А што, хіба Мішко настільки мертвий, што вже і не вип’є із нами? — запитав із великим здивуванням пан Фийса.
— Хіба, пане вчителю, ви не знаєте, што мертві вже не п’ють і не закусюють?
— Но, та свистати тогди на таку смерть! — розчаровано прорікнув пан Фийса.
І тут сталося диво, яке ніколи ніхто так і не міг пояснити. Тіло Соломона конвульсивно здригнулося, обличчям пройшов легкий трем і обидві щоки, немов помідори під благодатним літнім сонцем, почали помаленьку рожевіти. Чоло вмить покропилося потом і дід глибоко зітхнув.
Далі розплющив очі, підвівся і, зацікавлено дивлячись то на кума Хортія, то на пана Фийсу, запитав нелукаво:
— А ви якого міндена туйки робите?
— Ми, Мішку, тото… як вам ліпше уповісти… Ви малінько умерли… і ми вас малінько хоронимо, — мовив, затинаючись, пан Фийса.
Як не дивно, але раптове воскресіння Соломона не вразило ані кума, ані пана вчителя.
— Куме, вам говорити не можна, бо ви умерли, — застеріг адмірал Хорті. — Лежіть собі спокійно і не дихайте, бо можете челядь настрашити.
— Так… так… ороньовий Мішку, — засокорив і собі пан Фийса. — Ви так файно, нівроку, умерли… Блискавка у вас врізала — і капут. І не хворіли’сьте і не мучилися… вам так повезло… што кожен вам заздрить…
— Но та за сесе, цімборове, треба упити, — сказав, напівлежачи у труні, Соломон.
— Палінька туйки… коло вас, — хутко підбіг до діда Фийса і простягнув Соломонові стакан. — І пийте на здоровлічко!
Дід ковтнув слив’янку і вдоволено прогурчав.
— Пане вчителю, ви думаєте своєю цуравою головою, што робите? — знервовано мовив кум Хорті. — Покойників не можна споювати!
— А чому, солодкий сватику? — запитав збентежено пан вчитель.
Адмірал довго думав-думав і бовкнув:
— Бо покійник не має того здоров’я і удовольствія, што при жизни…
На цю словесну баталію у кімнату тихенько увібгалася тітка Маргарита. Побачивши Соломона, що сидів у домовині наче циганський барон, і вдоволено посміхався, тітка дико заверещала.
— Закрий писок! — крикнув адмірал Хорті.
Маргарита одразу вмовкла.
— Што сталося? — запитала перелякано, не віднімаючи долоні від рота.
— Нич страшного, Моргітко, не сталося, — заспокоїв пан Фийса. — Наш Мішко мало умер, а пак малінько встав… Випив з нами погарчик паліньки… і вмре далі…
— Но та тото ще треба подумати! — рішуче заперечив Соломон.
— Няню, ви маєте, до фрасової каріки, якусь совість! — швидко оговтавшись, раптом зарепетувала тітка Маргарита. — Ми стілько курей зарізали, два барани, наварили поливки, два горщики голубців, напекли усякої смакоти! І што тепер — сеся вся жратва пропаде, бо вам перехотілося вмирати? А скілько паленьки! П’ять ящиків лем єдного пива купили! І ви хочете, авби ми тепер сесе вшитко вернули у крамницю?
— Йой, Моргітко, я ліпше сам умру, лем не вертайте у магазин тото добро! — звели до неба благально руки пан Фийса.
— А як нам тепер перед людьми випозірувати? Раз у житті зібралась уся родина, авби по-людськи відпразнувати похорони, а вас шершень укусив у гузицю — мусіли’сьте встати… Якшто каждий
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Політ співочого каміння. Трилогія з народного життя», після закриття браузера.