Читати книгу - "Талiсман"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
При слові «епілептик» касирка і продавець відсахнулися, наче Джек сказав «прокажений».
— Ходімо, Вовку.
Він помітив, як опустився погляд менеджера, помітив, як зневажливо вигнулися його губи. Прослідкував за його поглядом і побачив темну пляму на ошкошському комбінезоні Вовка. Той обмочився.
Вовк помітив це також. Багато чого у світі Джека було йому незнайомим, але він достоту розумів, як виглядає зневага. Він зайшовся гучними, пронизливими риданнями.
— Джек, мені шкода! Вовку дуже ШКОДА!
— Забери його звідси, — з презирством сказав менеджер і відвернувся.
Джек обійняв Вовка і повів його до дверей.
— Ходімо, Вовку, — промовляв він. Джек говорив тихо й зі щирою ніжністю. Він ніколи ще так сильно не переймався Вовком. — Ходімо. Це я винен, а не ти. Ходімо.
— Пробач, — судомно ридав Вовк. — Я поганий, забий мене Бог, поганий.
— Ти хороший, — заперечив Джек. — Ходімо.
Він прочинив двері, і вони вийшли в тихе пізнє жовтневе тепло.
Жінка з дитиною стояла від них в ярдах двадцяти, але, побачивши Джека та Вовка, почала відступати до машини, тримаючи маля перед собою, як загнаний у кут гангстер заручника.
— Не дай йому підійти до мене, — закричала вона. — Не дай цій почварі підійти до моєї дитини. Ти чуєш мене? Не пускай його до мене!
Джек подумав, що треба сказати їй щось, аби заспокоїти, але він не знав, що саме. Він надто втомився.
Вони пішли геть, перетинаючи стоянку під кутом. На півшляху до дороги Джек заточився. Світ на мить потьмарився.
Джек заледве розумів, що Вовк підхопив його на руки і несе, мов немовля. Невиразно розумів, що Вовк плаче.
— Джеку, мені шкода. Будь ласка, не треба ненавидіти Вовка. Я можу бути старим добрим Вовком. Почекай, побачиш.
— Я тебе не ненавиджу, — сказав Джек. — Я знаю, що ти… ти старий добрий…
Він заснув, не закінчивши речення. Коли Джек прокинувся, вже був вечір, і Мансі залишився далеко позаду. Вовк зійшов із головної дороги і брів павутиною сільських стежок і брудних шляхів. Його не збивали з пантелику ані відсутність знаків, ані надмір можливих напрямків. Вовк продовжував іти на захід; його вів інстинкт перелітного птаха.
Ніч вони провели в порожньому будинку на північ від Каммака, і вранці Джеку здалося, що температура в нього трохи спала.
Була середина ранку — середина ранку двадцять восьмого жовтня, — коли Джек збагнув, що на долонях Вовка знову з’явилася шерсть.
Розділ дев’ятнадцятий
Джек у хліві
1
Ту ніч вони провели в руїнах спаленого будинку з широким полем по один бік і гаєм — по інший. На далекому краю поля розташовувалася ферма, але Джек подумав, що тут вони з Вовком будуть у безпеці, якщо поводитимуться тихо й не дуже вовтузитимуться. Коли сонце зайшло, Вовк пішов у ліс. Він рухався повільно, нахиливши обличчя до самої землі. Перш ніж Вовк зник із Джекового поля зору, хлопчик подумав, що його приятель схожий на короткозору людину, що загубила окуляри і тепер шукає їх. Джек почав нервувати (до нього приходили видіння, як Вовк потрапляє в пастку зі сталевими зубами, як пійманий Вовк похмуро стримує стогони, відгризаючи собі ногу…), аж доки Вовк не повернувся, прямуючи цього разу майже прямо і тримаючи в руках якісь рослини, корені яких вільно звисали зі стиснутих кулаків.
— Що в тебе там, Вовку? — запитав Джек.
— Ліки, — відповів Вовк похмуро. — Та вони не дуже хороші, Джеку. Вовк! Нічого нема дуже хорошого в твоєму світі!
— Ліки? Що ти маєш на увазі?
Але Вовк не промовив більше нічого. Він дістав два дерев’яних сірники з нагрудної кишені комбінезона, розпалив вогонь і запитав у Джека, чи може той роздобути банку. У канаві Джек знайшов банку з-під пива. Вовк понюхав її і зморщив ніс.
— Знову погані запахи. Треба води, Джеку. Чистої води. Я сходжу, якщо ти дуже втомився.
— Вовку, я хочу знати, що ти надумав.
— Я піду, — сказав Вовк. — Прямо через поле є ферма. Вовк! Там точно знайдеться вода. Ти сиди.
Джек уявив собі, як фермерова дружина, готуючи вечерю, визирає у вікно і бачить Вовка, котрий гасає двором з банкою з-під пива в одній волохатій лапі й оберемком трав і корінців у другій.
— Піду я, — сказав він.
Ферма розташувалася всього за п’ятсот футів від місця їхньої ночівлі: теплі жовті вогні ясно осявали поле. Джек пішов, без пригод наповнив банку водою з-під крану під дашком і рушив назад. На півдорозі через поле він збагнув, що бачить власну тінь, а тоді зиркнув на небо.
Майже повний місяць зійшов над східним небокраєм.
Стривожений Джек повернувся до Вовка і віддав йому бляшанку з водою. Вовк нюхнув, знову поморщився, але промовчав. Він поставив банку на вогонь і взявся запихати крізь маленьку дірочку подрібнені шматочки зібраних рослин. Хвилин за п’ять чи трохи згодом вчувся жахливий запах — якщо бути зовсім чесними, то над банкою почав здійматися справжній сморід. Джек скривився. Він не сумнівався, що Вовк захоче, аби він випив цю бридоту, і точно знав, що трунок його вб’є. Певно, повільно і болісно.
Він заплющив очі й почав гучно, театрально хропти. Якщо Вовк подумає, що Джек заснув, то не будитиме його. Ніхто ж не будить хворих людей, правда? А Джек хворів; з приходом темряви температура повернулася — лютувала в його тілі, караючи холодом попри те, що піт виходив через кожну пору.
Підглядаючи крізь вії, Джек побачив, як Вовк відставив банку вбік остигати. Вовк сів на місце і поглянув у небо, склавши волохаті руки на колінах. Його обличчя було мрійливим і навіть прекрасним.
«Він дивиться на Місяць», — подумав Джек і відчув щось схоже на страх.
Ми не ходимо біля стада, коли змінюємося. Добрий Джейсоне, ні! Ми б з’їли худобу!
Вовку, скажи мені дещо: я тепер стадо?
Джек затремтів.
П’ять хвилин по тому — до того часу Джек уже майже заснув — Вовк нахилився над банкою, понюхав, кивнув, підняв її та підійшов до Джека, що притулився до почорнілої від вогню похиленої балки, підібгавши під шию додаткову сорочку, щоб зручніше покласти голову. Джек міцно заплющив очі і знову захропів.
— Ну ж бо, Джеку, — весело сказав Вовк. — Я знаю, що ти не спиш. Ти не можеш
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Талiсман», після закриття браузера.