Читати книгу - "Пригоди бравого вояки Швейка"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Ну, як там? Чи ви знайшли ту лісничівку? Чи принесли для мене щось перекусити? То чейже ви йшли зі мною як «шпіца»? Здається мені, що ви… говоріть, до сто чортів, ви, чи не ви?!
— Мельдую послушно, пане кадете, що не ми. Ми з вами як шпіца не йшли. З вами йшли інші люди. Ми були зв’язковими. Пан кадет певно тих людей післали до лісничівки, але ми не бачили ніяких колєґів, ані ніякої лісничівки, бо ми блукали. За нами, пане кадете, ніхто не йде. Батальйон десь пропав і про нас ніхто не знає і нами не журиться. Батальйон десь чорти взяли, а ми мусимо воювати на власну руку.
Кадет посумнів і збентежився. Золота медаля, яка мигала йому завжди перед очима, тепер утікала від нього щораз дальше.
Кадет Біґлер тільки зітхнув:
— Добре, добре, але я їсти, їсти хочу, люди, розумієте? Мене черево болить, мало не трісне, певно внаслідок того, що я напився якоїсь поганої води. Ох їсти, їсти хочу, люди, коли б ви це розуміли… Може, незадовго надійдуть ті з лісничівки?…
— Ого, пане кадете, — відповів Швейк. — Не надійдуть, напевно не надійдуть. Вони також заблукали. Ось вже й смеркається, тож мусимо самі за чимсь розглянутися. Бо ми, пане кадете, також хочемо їсти, ох дуже хочемо… Наших вже сьогодні не знайдемо. Ціле щастя, що ви, пане кадете, маєте при собі штабову карту! Завтра поглянемо, де менше-більше може тепер бути наш батальйон і вирушимо просто себе до батальйону. Гадаю, що ми повинні тепер піти до цього села на нічліг і вечерю.
— А, про мене! — сказав розпачливо кадет. — Йдім куди хочете, мені вже все одно. Я тут згину з голоду! Як мене болить живіт!… Давайте що перегризти!…
— Гм, — сказав Швейк. — Перегризти щось можна буде щойно в цьому селі.
— Хай буде по-вашому, Швейку, але що буде, коли там є москалі?… Я не беру на себе за це ніякої відповідальности.
— Якщо їх там нема, — сказав Швейк, — тоді зробимо на них штурм, а коли вони там є, тоді відступимо. Пан кадет є хворий, я вже це бачу, а припис каже, що вояк не сміє опустити свого хворого зверхника. Отже я, як найстарший, обіймаю тут команду. Напрям — найближче село! Ходом руш!
Оба вояки взяли Біґлера попід руки і потягнули його до села.
Біґлер вертівся і стогнав, начеб його тягнули до ятки на заріз.
— Хлопці, — сказав Біґлер, — а як там є москалі?… Не йдім так швидко, то небезпечно, москалі погані люди, вони дуже не люблять наших вояків… А ми можемо влізти їм просто на баґнети… Ох, ох, як мене болить живіт, не йдім так хутко, впадемо москалям відразу в руки.
Швейк був спокійний і став втихомирювати Біґлера:
— Знайте, пане кадете, що станеться тільки те, що має статися. Без Божої волі нікому не впаде волос з голови. Оповідав мені один вояк, що минулого року йшли на москалів, а разом з ними йшов також один фельдкурат. В лісі був відпочинок і єґомость взявся їсти підвечірок. Мав угорське салямі, яйця, швайцарський сир, консерву і червоне вино. Москалі відкрили цей відділ в лісі і стали його кропити ґранатами і шрапнелями. Усі як стій зірвалися і в ноги. Остав тільки фельдкурат і дальше теребив підвечірок. За вояками кричав: «Не втікайте, як стадо баранів! Що має статися, те мусить статися! Нікого судьба не мине. Як маєш згинути, то згинеш і десять миль від фронту, а як ні, то гляди вгору і свищи на ґранати і шрапнелі». І раптом тріскає саме в тому місці ґраната — якраз остання ґраната. Коли дим розійшовся — побачили вояки на пні ненарушену скатертину, усі присмаки, консерву і вино. Хибувало тільки фельдкурата. Ґраната рознесла його на дрібні кусники.
— Ось бачите, — говорив дальше Швейк. — Добре говорив фельдкурат, але одно забув додати: «Не пхай пальців між двері». Зрештою, коли навіть дістанемося в полон…
— Швейку, не говоріть про це. Полон це ще півбіди. Але ви мусите знати, що москалі полонених тортурують. Виколюють очі, обрізують вуха, кліщами виривають ніс… Москалі то варвари, це мусите знати!
— Е, пане кадете, — сказав Швейк, — багацько всякої всячини говорять! Таких звірств ніхто тепер, здається, вже не робить. Робили таке за часів турецьких воєн, але не тепер… У давніх часах, пане кадете, мучили людей на різні лади і різними приладами. Знаємо, наприклад, як тоді мучили єретиків і чарівниць… А тепер москалі не мають таких приладів і цього не практикують, хоч би й хотіли. Хіба там може десь якийсь ніс і то хіба дуже великий і горбатий…
— Що ви говорите, Швейку? Фе, не говоріть таких дурниць! А як великий ніс, то вже можна його різати? Фе! Швейку, перестаньте таке базікати!
Тим часом підходили вже до села і кадет запропонував, щоби зачекати трохи перед селом, доки зовсім не смеркнеться. Всі три влізли до якогось саду за стодолою. Біґлер став дальше стогнати, а другий вояк підкрався до хати, щоб поглянути крізь вікно, що в ній діється і чи нема в ній москалів. В міжчасі Швейк потішав кадета як міг:
— Я вам, пане кадете, зварю води з часником і прив’яжу до живота розпалену цеглу. Це дуже помічне. Я вас не покину…
Вояк вернувся з підгляду і повідомив, що в селі, крім селян, нема нікого. Настрій у кадета пішов вгору. Всі три пішли до одної хати і застукали у вікно. Якась стара бабуня відчинила двері і крикнула, неначе побачила сатану:
— Нічого не маємо, ми самі голодні, москалі все забрали.
— Давно тут були москалі? — спитав кадет Біґлер.
— Ой, недавно, ой, недавно, любенький, ой, забрали, забрали все до нитки, Бог би їх скарав…
— Але коли, коли були тут ті москалі? — спитав ще раз Біґлер.
— Та рано, нині рано, Бог би їх скарав. Всьо забрали і пішли, ой падоньку ж ти мій!
— А виходок у вас є? — запитав Біґлер, якому знов пригадався біль живота.
— Ой нема, нема, любенький, нема нічого, москалі забрали, щоб їм дороги не стало… — йойкала дальше бабуня.
— Пустіть-но, бабуню, — сказав Швейк і відсунув бабуню на бік. — Хай погляну сам, чи москалі все забрали.
Світлиця — а була це українська хата — була дуже чиста і привітна. Від великої печі било тепло, а на лаві біля печі лежало кілька бохонців хліба, приготованих до печення. Зі світлиці пішов Швейк до комори і тут побачив чимало припасів. У
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Пригоди бравого вояки Швейка», після закриття браузера.