Читати книгу - "Людина-амфібія. Острів загиблих кораблів. Голова професора Доуеля"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Так краще буде, — сказав він і, звернувшися до остров'ян, крикнув: — Гей ви! Капітан Фергус Слейтон убитий, і його тіло поховане мною! Острів Загиблих Кораблів мусить вибрати нового губернатора. Я пропоную себе. Хто проти?
Остров'яни похмуро мовчали,
— Схвалено. Підберіть поранених і рушниці. Ходімо!
І він подався у напрямку до своєї нової резиденції, радіючи, що все сталося так швидко. Проте його задоволення було неповним. Якась неприємна, тривожна, ще неясна думка заважала йому, немов тихий зубний біль, який ось-ось перетвориться на гострий. Флорес ішов знайомими «вулицями», містками, перекинутими через кораблі, перетинав напівгнилі палуби, підіймався на «гори» високих великих кораблів, спускався в «долини» плоскодонних суден, а якась неспокійна неясна думка все непокоїла його…
Забарившися біля одного переходу, він почув голоси ірландця О’Гара і старого Бокко, що слідували за ним.
— Як собаку, у воду… — говорив Бокко.
— Не терпиться йому! — відповів О’Гара.
Голоси замовкли.
«Так ось воно що, — подумав Флорес, вилізаючи на борт старого фрегата. — Невдоволення!» І Флорес пригадав похмуре мовчання, що супроводжувало його обрання.
Флорес не помилився. Навіть на остров'ян, котрі огрубіли, здичавіли, неприємне враження справив досить спрощений спосіб похорону губернатора.
Флорес не був дурний. Підходячи до губернаторської резиденції, розміщеної на фрегаті «Єлизавета», новий губернатор вже обдумав план дії.
Увійшовши до великої, чудово обставленої каюти — колишній кабінет капітана Слейтона, — Флорес опустився в глибоке шкіряне крісло, розвалився з незалежним і разом з тим гордим виглядом. Потім він лунко ляснув тричі в долоні, зовсім як Слейтон, навіть краще — виразніше та голосніше.
На порозі з'явився негр.
Флорес посвердлив очима його чорне обличчя, але нічого не міг прочитати на ньому.
— Боб, — сказав Флорес, — де в Слейтона зберігався гардероб? Проведіть мене і покажіть.
Боб, який не виказав здивування, побачивши Флореса на місці Слейтона, був вражений підкреслено ввічливим обходженням нового губернатора замість колишнього — фамільярного.
Але у цьому у Флореса був свій розрахунок: показати, наскільки становище змінилося. І він не помилився. Боб якось зіщулився і, поспішно задріботівши до виходу, відповів шанобливо-ввічливо:
— Прошу вас.
Вони зайшли до великої напівтемної каюти, перетвореної на вбиральню. Дві стіни було зайнято шафами. Майже половину каюти займали величезні скрині чорного дуба з різьбленням, оковані позеленілою міддю зі сріблом.
Негр відчинив висувні дверці шаф. У них у чіткому порядку висіли костюми різних епох, професій, національностей — як у костюмерній великого оперного театру.
— Ось цивільні костюми, — пояснив негр, виймаючи пахнучі вогкістю старовинні сюртуки з високими комірами, широкими відворотами, кольорові і шовкові жилети.
Флорес заперечно похитав головою.
У другій шафі були більш сучасні костюми; смокінги, сюртуки і навіть фраки.
— Не те, не те.
Перед гардеробом з морськими форменими костюмами Флорес затримався дещо довше. Він помацав рукою одну тужурку з чудового англійського сукна — костюм капітана, але, поміркувавши, зачинив і цю шафу.
— Не те, Боб. І це все?
— Є ще тут, — відповів негр, показуючи на скрині.
— Відкрийте.
Не без зусиль Боб підняв важкі віка. Флорес здивувався, не відчувши запаху вогкості і тління. Віка так щільно прилягали, що всередині скринь було абсолютно сухо.
Коли негр підняв чистий шматок полотна, що акуратно прикривав костюми, у Флореса мимовільно вирвався вигук і очі його сяйнули. Тут були складені вишукані іспанські костюми, крій яких свідчив, що їм не менше двохсот років.
Камзоли з оксамиту — малинові, голубі, червоні — були розшиті золотом і обсипані перлами. Манжети і фрези (великі коміри в кілька рядів) з найтоншого мережива, шовкові шнури «бізетт»[14], блонди[15] кольору небіленого полотна — все це вражало своєю розкішшю та витонченістю роботи. Жіночі костюми були ще розкішніші. З довгими, до підлоги рукавами, із зубценодібпими вирізами на краях, ці яскраві шовкові, парчеві й оксамитові сукні були важкі від нашитих смарагдів, рубінів, перлів…
«Яке багатство! — подумав Флорес. — А ми харчуємося лише рибою».
Він відібрав кілька костюмів.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Людина-амфібія. Острів загиблих кораблів. Голова професора Доуеля», після закриття браузера.