Читати книгу - "Людина-амфібія. Острів загиблих кораблів. Голова професора Доуеля"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Гм… отже морські мешканці «бельетажу» можуть спати спокійно, не боячись нападу знизу?
— На кожному «поверсі» є свої хижаки.
Тамм опустив драгу — прямокутну залізну раму з мішком із сітки. До мішка, для ваги, були прикріплені камені.
— На яку глибину опустити? — запитав Тамм, розмотуючи разом з Мюллером трос.
— Метрів на шістсот, — відповів Томсон.
Всі мовчки спостерігали за роботою.
— Збавити хід! — сказав Томсон.
Капітан віддав розпорядження.
— Ну, що нам послала доля?
Два матроси прийшли на допомогу Мюллеру і Тамму. Тільки драга з'явилася на поверхні, як Тамм і Мюллер одночасно скрикнули:
— Лінофріна!
Усі з цікавістю кинулися розглядати морське чудовисько. Вся рибина нібито складалася із величезного рота з великими зубами, з величезного мішка-шлунку і хвоста. На підборідді це чудовисько мало гіллястий придаток (для приманки риб, як пояснив Томсон), а на верхній щелепі — щось на зразок хобота з потовщенням посередині.
— Це орган, що світиться, так би мовити власне електричне освітлення.
— А навіщо йому освітлення? — запитав Симпкінс.
— Воно живе в глибині, куди не проникає промінь сонця.
— Жити у вічному мороці — теж задоволення! Поталанило ж їм вибрати таку невдалу квартиру!
— Вас ще більше здивує, коли я скажу, що вони зазнають на кожний квадратний сантиметр своєї поверхні тиск у кілька сотень кілограмів. Але вони навіть не помічають цього і, повірте, відчувають себе чудово.
— Дивіться, дивіться, саргаси! — вигукнула раптом Вівіана, підбігаючи до поручнів.
На синій поверхні океану справді виднілися окремі закруглені гроноподібні кущики, забарвлені в оранжевий і золотисто-оливковий кольори.
Усі зраділи саргасам, неначе давньому знайомому.
Між 2 і 6 серпня корабель ішов уже поблизу Бермудських островів. З серпня пливли ще тільки окремі кущі водоростей. Вони були овальної форми, але під легким подихом південного вітру витягувалися в довгі смуги. Гатлінг горів нетерпінням швидше спробувати на суцільних саргасах свої технічні пристосування. Нарешті 7 серпня з'явилися суцільні луги саргасів. Тепер уже, навпаки, синя гладінь океану прозирала острівцями серед оливкового килима.
— Ось воно, «море, що згорнулося», як називали його стародавні греки, — сказав Томсон.
Гатлінг із хвилюванням стежив, як упорається «Задирливий» з цією павутиною водоростей. Але його хвилювання було марне: корабель майже не уповільнював ходу. Він різав саргаси, і вони розступалися, оголяючи обіч корабля довгі сині чисті розводи.
— Мабуть, ваші остороги були зайві, — сказав професор. — Зрештою, для сучасних суден саргаси вже зовсім безпечні. Та і взагалі їх «непрохідність» перебільшена.
Спіймавши кілька водоростей, Томсон почав розглядати їх. Вівіана теж спостерігала.
— Ось бачите, — пояснив він їй, — білі стебла? Це вже відмерлі саргаси, зірвані вітром і захоплені течією в Карибському морі, мчать на північ. П'ять з половиною місяців потрібно, щоби вони примандрували від Флориди до Азорських островів. І за цей час вони не тільки зберігають життя, а й здатність плодоношення. Деякі саргаси здійснюють кругову подорож, повертаючись до себе на батьківщину, до Карибського моря, і потім повторюють подорож. Інші потрапляють всередину кругового кільця та відмирають.
— Ах! Що це? Живе! — скрикнула від несподіванки Вівіана.
Томсон розсміявся.
— Це австралійський коник-ганчірник, а це актенарії — найцікавіші мешканці Саргасового моря. Бачите, як вони пристосувалися? Їх не відрізнити від водорості!
Справді, забарвлені в коричневий колір, поцятковані білими плямами, з порваними формами тіла, актенарії були надзвичайно схожими на водорості Саргасового моря.
II. НОВИЙ ГУБЕРНАТОР
На Острові Загиблих Кораблів з часу відплиття підводного човна життя йшло своїм звичаєм.
Коли капітан Слейтон упав, підтятий кулею, Флорес мовчки постояв над скривавленим губернатором, потім раптом смикнув Меггі, що схилилася над убитим, за руку та коротко, але владно сказав їй:
— Іди звідси!
Меггі, плачучи, притиснувши дитину, пішла.
Флорес схилився над капітаном зі злою іскринкою в примружених очах.
Капітан Слейтон був його суперником
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Людина-амфібія. Острів загиблих кораблів. Голова професора Доуеля», після закриття браузера.