Читати книгу - "Жінка в пісках"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Нічого не можна заперечити, на таке враження вплинуло й становище, в якому я сам опинився. І я змушений іти вперед, майже на кожному кроці топчучи свій смак, якщо хочу створити чуже серце, яке б підходило чужому обличчю. Але це виявилось не так важко, як я собі уявляв. Сталося так, ніби маска володіла здатністю викликати осінь, моє втомлене серце перетворилося на зів’ялий листок, що ось-ось упаде, якщо я тільки легенько струсну гілку. Я нітрохи не сентиментальний, але здивувався, що не відчув найменшого болю, як від укусу комара або пощипування ментолу, який попав в око. Мабуть, людське «я» — не таке, яким його уявляють.
Та, власне, яке серце я збирався намалювати на старому полотні? Серце для моїх завтрашніх планів... хоча я не міг визначити його словами, взятими із словника, скажімо, такими, як йо-йо, туристична листівка, скринька для коштовних каменів або приворотне зілля... як програму дії я бачив його виразніше, ніж карту, одержану за допомогою аерофотозйомки. Досі я обмежувався тільки натяками і не один раз. Але тепер, коли їхній зміст і наслідки вже можна сприймати як доконаний факт, тобто навіть покуштувати язиком, послухати вухами й помацати пальцями, навряд чи варто обмежуватись тільки натяками, тому що, мовляв, відверті слова завдадуть болю. При цій нагоді я таки скажу правду. Як зовсім чужа тобі людина, я вирішив спокусити і згвалтувати тебе... тебе, як символ чужого.
Та ні, стривай... Я збирався писати не про це... Я не настільки малодушний, щоб зволікати час, повторюючи те, що ти й так знаєш. Я хотів розповісти про свій дивний, навіть для мене несподіваний вчинок після купівлі йо-йо.
Приблизно третину площі тієї крамниці іграшок займали стенди з іграшковими пістолетами. Серед них було кілька імпортних, досить дорогих, але справді майстерно зроблених. Я взяв один із них — важкуватий і, якби не залите свинцем дуло, чистісінько як справжній, з курком і затвором. Я пригадав, що колись мені попалася в газеті стаття, в якій розповідалося, ніби хтось переробив іграшкового пістолета і стріляв справжніми кулями. Може, саме таким той чоловік скористався?.. Цікаво, чи ти можеш уявити собі, як я захоплено розглядаю іграшковий пістолет? Навіть найближчі мої приятелі з лабораторії навряд чи змогли б. Та й я сам не повірив би, якби не був свідком тієї сцени.
Ось тому, коли хазяїн крамниці, загортаючи йо-йо і запобігливо посміхаючись, прошепотів: «Подобається? Як хочете, то покажу щось із запасу»,— я все ще сумнівався, що я — це я. Та, мабуть, краще сказати: я зніяковів перед не властивою мені реакцією. Зніяковіти і водночас це усвідомлювати — чи немає тут суперечності? В усьому була винна маска. Нехтуючи моїм збентеженням, вона схвально кивнула лякливому, мов заєць, хазяїнові й, ніби утверджуючи своє існування, почала запально домовлятися про те «щось із запасу».
То був духовий пістолет вальтер. Сильна штука — пробиває п’ятиміліметрову дошку, а тому дорога — двадцять п’ять тисяч ієн. Як ти думаєш, що я зробив?.. Збив ціну до двадцяти трьох тисяч і купив. «Розумієте, це незаконно. Пневматичний пістолет — не пневматична рушниця, він усе одно, що справжній. А незаконне зберігання пістолета строго переслідується. Тому я вас прошу: будьте обережні...» — попередив хазяїн, та я все ж не відмовився від свого наміру.
Я був у дивному настрої. Моє «я» із справжнім обличчям, заховавшись у складках кишок, тихенько пропищало: «Такого не мало бути». Але ж я вибрав екстравертний, негармонійний тип обличчя мисливця тільки з однією метою — щоб воно узгоджувалося з роллю твого спокусника... І ще одне: я просив маску допомогти мені одужати. Я ж ні разу не казав: роби, як тобі заманеться. А тепер з цим пістолетом що я збираюся натворити?..
Але маска, ніби навмисне поплескуючи твердий предмет у кишені, зловтішно сміялася з моєї скрути. І вона не знала, як відповісти на запитання мого справжнього обличчя. Майбутнє — завжди тільки математична функція минулого. В маски, що від народження не прожила й доби, не мало бути плану дій на завтра. Суспільне становище людини є функцією її віку, а маска, вік якої дорівнює нулеві, поводиться, як маля, надто невимушено.
Але те маля в темних окулярах, що відбивалося в дзеркалі вокзального туалету,— мабуть, від згадки про твердий предмет у кишені,— мало дуже нахабний і зухвалий вигляд і, чесно кажучи, я спочатку не міг вирішити, легковажити цим малям чи боятися його.
Ну, що робити?.. Та це не було «що робити» людини, яка розгублено опустила руки, а скоріше зачаєне запитання, переповнене цікавістю. В усякому разі, для маски це була перша самостійна прогулянка, а я не мав інших планів, крім того, щоб її прогулювати. Спершу я задумав призвичаїти маску до людей, та, потерпаючи, щоб поганою підготовкою не завалити всю справу, далі повів її дуже обережно за руку. Однак після того випадку в крамниці іграшок ми помінялися ролями господаря і гостя. Я не лише перестав нею керувати, а, навпаки, приголомшено плентався по п’ятах за тим зголоднілим духом, схожим на щойно випущеного в’язня.
Що ж робити?.. Поки я легко погладжував бороду (напевно, це була реакція на колишні бинти), маска відкрито напускала на себе найрізноманітніші вирази, властиві мисливцеві: готовності, смакування, допитливості, жадібності, зухвалості, уважності, бажання, впевненості, націленості, сподівання... Одним словом, перем’явши, перемісивши і перемішавши між собою в якій завгодно пропорції усі мислимі в такому випадку вирази, вона нюшкувала повсюди, як невихований собака, що зірвався з ланцюга потай від свого господаря. Це свідчило, що маска почала впевнено реагувати на оточення, і, признаюсь, я навіть відчував задоволення — мовляв, так їм і треба!
Та водночас я страшенно занепокоївся. Хоч би як вона відрізнялася від мене, я — це я. Оскільки мене не загіпнотизували і не впоїли наркотиком, то за будь-який вчинок... зокрема й
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Жінка в пісках», після закриття браузера.