Читати книгу - "Останнє літо"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Що будемо робити? — спитав Серпілін у Захарова, коли вони, вийшовши від Батюка, попростували вулицею до своїх машин, що стояли за рогом. — Коли прямо в Дятьково, — Серпілін відкрив планшет і поглянув на карту, щонайбільше п’ятдесят хвилин, з запасом — година. А попереду — ще півтори години. Поїдемо, виберемо по дорозі місце, сядемо під ялиною і все обговоримо. Є про що поговорити.
— Обговорити згоден, — сказав Захаров. — Але до сусіда з тобою не поїду. Навіщо мені біля вас стовбичити? Поїду тим часом до начальника Політуправління фронту, це мені справді потрібно. До розвилки поїдемо разом, там посидимо, а потім — ти праворуч, я ліворуч. Згоден?
— Давай тепер моєю, — сказав Серпілін, коли вони підійшли до вілісів, що стояли в затінку будинків; сюди вони їхали вілісом Захарова.
Захаров сів позаду, і віліс рушив. Другий пішов слідом.
Поки їхали, розмовляли про те, про що вважали за можливе говорити при водієві Серпіліна — Гудкові. При ньому можна було розмовляти на всі теми, крім тих, на які ні при кому не дозволено.
— Забув, ще дорогою сюди хотів тебе спитати: чого без ад’ютанта поїхав? Уже відпустив? — спитав Захаров про Євстигнєєва.
— Попрощалися вранці. Пішов у сто одинадцяту. Беру замість нього Синцова.
— Це добре, — сказав Захаров, — якщо його рука тебе не бентежить.
— Мене не бентежить. Не в носильники беру. Він, до речі, з цією своєю рукою, виявляється, навіть машину водить.
— Євстигнєєв дуже переживає?
— Сам за нього переживаю. А що, як, бува, вб’ють! Невістка вдруге вдовою стане, а онука вдруге сиротою… А що вдієш?
— А може, обмине його ся чаша, — сказав Захаров. — Втрати, треба сподіватись, будуть не ті, що раніш. Їхали з тобою сюди ранком, і знов їдемо, і ні разу на небо не глянули. А пам’ятаєш, як було? Скільки разів за цей час з машини вискакували б…
Праворуч до самої дороги спускалось ялинове узлісся; попереду видніла розвилка, біля якої треба було роз’їжджатися.
— Зверніть набік, Гудков! — звелів Серпілін. — Тут сухо.
Машина з’їхала з дороги й зупинилась. Серпілін і Захаров пішли до узлісся.
— Товаришу командуючий, може, плащ-палатки дати? — гукнув навздогін Гудков.
Серпілін озирнувся:
— Боязно: ляжеш та й заснеш. Не доспав сьогодні… Гаразд, давайте.
Гудков приніс їм дві плащ-палатки й розстелив під ялиною. Серпілін ліг, спершись на руку, а Захаров не лягав, сів на посірілий від дощів, старий, але ще міцний пеньок і, всміхаючись, вдав, наче підсік і тягне з води рибу. І це було так схоже, що Серпілін теж усміхнувся.
— Уже й не пригадую, коли рибалив, — сказав Захаров. — Ось до чого війна людей доводить. Зовсім у кам’яний вік відкинула — рибу гранатами глушимо, мов якісь печерні люди — камінням.
Він охоче заговорив про інше, бо здогадувався, про що його зараз спитає Серпілін, і не був з цього радий.
— Коли одержав у Архангельському твого листа, — мовив Серпілін, — зрозумів: обстановка вимагає якнайшвидше повернутися. А тепер бачу, що не просто обстановка вимагала, а хмари над головою були, а може, й лишилися.
— Про що ти говориш, про які хмари?
Серпілін подивився на Захарова і з певністю подумав, що той хоч і з добрими намірами, а лукавить. Буває з ним і таке.
— Учора Григорій Герасимович Бойко, хоч який він небалакучий, а все-таки знайшов за потрібне сказати мені, що десять днів тому Львов запросив його до себе й годину розпитував, який я є, який стан мого здоров’я й духу.
— Спитав, то й спитав. Таке його діло — знати кадри. Я, наприклад, на це не дуже зважав би.
— Ти не зважав би, а Бойко зважив, і правильно зробив. І все-таки про це сказав мені, і теж правильно зробив. А сьогодні з’ясовується, що командуючий фронтом, очевидно, тому ж таки Львову пояснював, що я ще здатний командувати армією, не три чисниці мені до смерті. Тепер я й твого листа заднім числом по-іншому читаю. В листі не міг написати, я згодний. Але чому, коли я приїхав, не виклав усього, що знаєш?
«Ех, Федоре Федоровичу, дуже багато ти від мене захотів! — подумав Захаров, дивлячись на Серпіліна й згадуючи свою розмову з Львовим. — Дуже багато довелося б розповідати, коли б усе підряд. А тобі треба до наступу готуватись, а через два чи три тижні сто тисяч чоловік у бій вводити. І не час відвертати увагу від усього цього, вдаючись до спогадів про товариша Львова і про хмари над головою».
Подумав, а вголос тільки спитав:
— Віриш мені?
— Дурне запитання, пробач.
— Пробачаю. А коли дурне, скажу тобі коротко: хмари над головою якщо й були, — їх уже немає. А все наше життя — там. — Він махнув рукою в напрямі до передової. — А що Бойко навіть з добрих міркувань про це сміття тобі розповів, не бачу нічого хорошого. Краще б мені розповів. Од мене далі не пішло б.
— А чого ж у піжмурки грати?
— А я, коли треба діло робити, в піжмурки не граю, — сказав Захаров. — І коли скінчено, не повертаюсь. А якщо мене хто не любить, але при всьому бажанні зробити нічого зі мною не може, мені від цього жити веселіше! Чого й тобі бажаю!
— Гаразд. Проведемо операцію, а після неї, живі будемо, поговоримо.
— А ще краще б — після Берліна, — всміхнувся Захаров.
Серпілін нічого не відповів, підвівся з плащ-палатки й прислухався до тиші; десь далеко-далеко сунув чи то танк, чи гусеничний трактор.
— А літо зараз саме в розповні, — сказав Серпілін і, маючи на думці війну, додав — Вважай, уже четверте…
Підійшов Гудков,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Останнє літо», після закриття браузера.