Читати книгу - "Останнє літо"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Може, і в нас є недогляди, — спокійно відповів Серпілін, а сам подумав, що, мабуть, таки є. — Будемо виправляти.
Батюк сердито подивився на нього, але згадав, що Серпілін тільки-но повернувся до армії.
— З тебе нічого не візьмеш. Ти сам з госпіталю, — миролюбно сказав Батюк, замість того щоб піднести голос, як мав намір зробити. — Але ти ж був тут, — обернувся він до Захарова, — тебе й спитають. Якщо така сама картина, як у сусіда, — перепаде тобі на горіхи! І дивись: після мого попередження очей не замилюй, хто з медалями — тих уперед! Мене не обдуриш!
— Оце вже ви даремно, Іване Капітоновичу, — озвався Захаров.
— Даремно чи не даремно, а попереджаю.
— А я кажу, це ви даремно, Іване Капітоновичу, — повторив Захаров у межах дозволеного, але все-таки досить відчутно для Батюка підняв голос.
— А ти тепер менше говори, а більше слухай, — сказав Батюк.
Мабуть, слово «тепер» прохопилося ненароком. Просто він згадав, як Захаров раніше в армії, в їхніх суперечках, бувало, і наполягав на своєму, і лишався при своїй думці.
Слово «тепер» означало, що тепер цього не буде, бо тепер їхнє обопільне становище не порівняти з колишнім.
І все ж кидати це слово було не слід! Батюк це відчув з тієї тиші, що запала в кімнаті, і по очах Серпіліна. Міг би, звичайно, і приховати своє невдоволення! Але не приховав, не захотів.
— А ти теж добрий, — звернувшись до Серпіліна, щоб якось порушити прикре мовчання, заговорив Батюк про те, про що сьогодні говорити наміру не мав. — Переглядав я список керівних кадрів, дивлюсь, кого ж він собі в заступники взяв! Генерала Кузьмича! Вибрав собі, розумієш, заступника, не міг знайти молодшого та грамотнішого. Думаєш, коли нема куди його на війні подіти, то треба брати до себе.
— Нічого, він нам справи не зіпсує, — сказав Серпілін.
— Коли вже дали йому на старість генерал-лейтенанта, то й послали б командувати суворовським училищем! Саме для нього посада. І рештки здоров’я там зберіг би! А то знову на фронт поліз, розумієш, і знову, як на гріх, у мене опинився.
— Практично все-таки в мене, — не стримався Серпілін.
— Він у тебе, а ти в мене.
Серпілін хотів був сказати, що незалежно від розбіжності їхніх думок про Кузьмича заступник командуючого особливої погоди в армії все-таки не робить, але вчасно згадав, що Батюк ще недавно сам сидів на такій же посаді, тільки в фронтовому масштабі, і, чого доброго, міг подумати, що натякає на нього.
— А як його здоров’я? Підставки тримають? — спитав Батюк уже лагідніше, бо Серпілін мовчав, а мовчання найчастіше здавалось йому знаком згоди.
— Почуває себе непогано, — відповів Серпілін. — Крім інших обов’язків, доручили йому нагляд за оперативним маскуванням. Сам літає, дивиться згори, як воно з погляду німців, чи не видно в нас чого, чи немає порушень. Уже дванадцять годин налітав. Учора доповідав.
— Тільки цього бракувало, він ще й літає! Скажи йому, хай завтра не ховається, хочу на нього в натурі подивитись, який він тепер є. — Батюк підвівся.
Коли б він міг пересилити свою вдачу, то, мабуть, сказав би Захарову: «Не ображайся, Костянтине Прокоповичу, даремно я з тобою так…» Але пересилити свою вдачу він не міг і тому, прощаючись, тільки трохи міцніше потис руку Захарову, а Серпіліну сказав:
— Твій сусід, зваживши на мій дзвінок, гадаю, заперечувати не стане…
Хоч Батюкові вже також треба було рушати, і, щоб пересікти вулицю, яка відділяла його будинок від будинку начальника штабу, він міг би вийти разом з Серпіліним і Захаровим, однак лишився ще на хвилинку в себе; не хотів, щоб подумали, ніби він вийшов з дому проводжати своїх підлеглих. Взагалі Батюк не дуже полюбляв субординацію, але після того, як став командувати фронтом, ні на мить не забував про своє нове становище.
Він затримався на хвилину, і на столі, як навмисне, задзеленчав телефон. Батюк підняв трубку:
— Перший слухає.
— Здрастуйте, говорить Львов. Ви мені дзвонили?
— Дзвонив. Прибув представлятися Серпілін. Хотів прийняти його разом з вами…
— А де він? У вас?
— Уже поїхав. — Батюк був задоволений, що Львов подзвонив йому сам, проковтнув учорашню пілюлю.
— Більш нічого у вас немає до мене? — спитав Львов.
— Поки що нема.
— Я буду в себе. — Львов перший поклав трубку.
«Мало все-таки спить, — подумав Батюк про Львова, — о шостій ліг, тепер тільки десята…»
Батюк надів кашкета, вже хотів іти, та знову задзеленчав телефон. На цей раз дзвонив начальник штабу фронту.
— Іване Капітоновичу, п’ять на одинадцяту. Як накажете? Може, мені до вас прийти?
— Сам іду. — Батюк поклав трубку.
«П’ять на одинадцяту! Теж чоловік з характером, нагадує, щоб не спізнився. Кругом у всіх характери…»
Він подумав про Серпіліна, що і в цього характер не з легких, але хоч наперед відомий. Знаєш, чого від нього можна ждати і чого не можна. Можна ждати намагання зробити по-своєму, але не можна ждати обману. І добре, що людина з таким, досить зрозумілим йому характером стоїть у нього на напрямі головного удару.
Батюк радів, що завтра поїде в свою колишню армію.
Він радів, що саме вона мала завдати головного удару в тому першому наступі, який він проводив у ролі командуючого фронтом. Батюк її формував, він з нею починав
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Останнє літо», після закриття браузера.