Читати книгу - "Талiсман"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Ні, — прошепотів хлопчик. Якби він перенісся в Нью-Гемпшир у номер матері в «Альгамбрі», то чи відчув би цей сморід?
Так. Його мати пахне саме так, з усіх її пор сочиться запах лайна і гнилого винограду, запах Чорної хвороби.
— Ми називаємо її раком, — прошепотів Джек. — Ми називаємо її раком, і він є у моєї матері.
— Я не знаю, чи зможу їхати на попутках, — сказав Вовк. — Я спробую, якщо ти того хочеш, Джеку, але запахи… всередині… ззовні теж погано, Вовк!.. але всередині…
Саме тоді Джек затулив обличчя долонями і заридав, частково від відчаю, але переважно — від звичайної втоми. Отже, вираз, який, як здалося Вовку, він помітив на Джековому обличчі, справді був; на мить спокуса покинути Вовка стала чимось більшим за спокусу — це стало божевільною потребою. Шанси, що він дійде до Каліфорнії та знайде Талісман — що б це не було — від початку були низькими, але тепер вони знизились до нуля. Вовк не просто уповільнював його рух; через нього вони обидва рано чи пізно опиняться за ґратами. А як він пояснить Вовка раціональному Річарду Слоуту?
Тієї миті Вовк побачив на Джековому обличчі холодний розрахунок, і в нього підкосилися коліна. Він упав на них і простягнув зчеплені руки до Джека, як коханець у поганій вікторіанській мелодрамі.
— Не йди, не залишай мене тут, Джеку, — плакав він. — Не залишай старого Вовка, не залишай мене тут. Ти привів мене сюди, будь ласка, не залишай мене самого…
Після цього зв’язна мова щезла. Вовк, можливо, і намагався щось сказати, але насправді він лише ридав. На Джека звалилася неймовірна втома. Вона добре сиділа на ньому, як улюблена куртка. Не залишай мене тут, ти привів мене сюди…
Ось так. Він відповідав за Вовка, хіба ні? Так! О так! Він схопив Вовка за руку і перетягнув його з Територій в Огайо, і біль у плечі доводив це… Звісно, у нього не було вибору; Вовк тонув, а навіть якби й не тонув, то Морґан підсмажив би його тією штукою, що метала блискавки. Якби він знову опинився там, то, можливо, спитав би Вовка: «Що тобі більше до вподоби, Вовчику-братику? Опинитися тут і боятися, чи залишитися там і померти?»
Він міг спитати, так, але Вовк навряд чи відповів би, бо Вовк був слабким на голову. І дядько Томмі любив цитувати одну китайську приказку: «Якщо ти врятував людину, ти відповідальний за неї на все життя».
Не має значення пірнання в річку, не має значення здогадливість — він відповідає за Вовка.
— Не покидай мене, Джеку, — скімлив Вовк. — Вовк! Вовк! Будь ласка, не покидай старого доброго Вовка. Я тобі прислужуся. Я стерегтиму тебе вночі, я багато чого вмію. Тільки не… не…
— Годі скавуліти, підводься, — тихо промовив Джек. — Я не збираюся тебе кидати. Але нам треба забиратися звідси, раптом той чоловік викликав копів. Ходімо.
5
— Ти вже знаєш, що нам робити далі, Джеку? — обережно спитав Вовк.
Вони вже з півгодини сиділи в зарослому бур’яном кюветі за адміністративним кордоном Мансі. Коли Джек повернувся до Вовка, той з полегшенням побачив усмішку. Усмішка та була змореною, і Вовку не подобалися темні кола втоми під очима Джека (Джеків запах йому подобався ще менше — хворий запах), але це все одно — усмішка.
— Гадаю, я знаю, що нам треба зробити просто зараз, — сказав Джек. — Я думав про це кілька днів тому, коли купував нові кеди.
Хлопчик підвів ноги. Вони обидва поглянули на кеди в скорботній тиші. Обдерті, пошарпані та брудні. Ліва підошва от-от ладна була попрощатися з верхньою частиною черевика. Джек їх зносив… він напружив лоб, згадуючи. Через жар це становило проблему. За три дні. Минуло лише три дні, відколи він вибрав їх у крамниці «Файва». Тепер вони стали старими. Старими.
— Байдуже… — зітхнув Джек. Він просвітлів. — Бачиш той будинок, Вовку?
Будинок, калейдоскоп невиразних кутів із сірої цегли, стояв островом посеред величезного паркінгу. Вовк знав, чим пахне там асфальт: падаллю, зогнилими тваринами. Він задихатиметься від того запаху, а Джек навряд чи й помітить це.
— Щоб ти знав, на дороговказі написано «Таун-Лайн Сіксплекс», — сказав Джек. — Звучить як кавник[161], але насправді — це кінотеатр із шістьма залами. Хоча б щось нам там точно сподобається. — «І вдень буде небагато людей. Це добре, бо в тебе, Вовку, є неприємна звичка казитися». — Ходімо. — Хлопчик важко підвівся.
— Що таке кіно? — спитав Вовк.
Вовкулака знав, що став жахливою проблемою для Джека — настільки жахливою, що тепер остерігався не те що протестувати, а навіть висловити занепокоєння. Але в його голові виникла лячна думка: «іти в кіно» може бути тим самим, що і «голосувати». Джек називав гулкі вози і фургони «машинами», «шеві», «джартренс» і «універсалами» (останні, подумав Вовк, скидалися на карети, що на Територіях перевозили пасажирів від однієї станції до іншої). Може, сповнені ревінням смердючі карети теж називаються «кіно». Схоже, це цілком імовірно.
— Добре, — сказав Джек. — Простіше показати, ніж пояснювати. Гадаю, тобі сподобається. Ходімо.
Джек підсковзнувся, вилазячи з кювету, і важко впав на коліна.
— Джеку, з тобою все гаразд? — стурбовано запитав Вовк.
Джек кивнув. Вони попрямували до паркінгу, що, як і припускав Вовк, жахливо смердів.
6
Джек «пройшов» значну частину тридцяти п’яти миль між Арканумом, штат Огайо, та Мансі, штат Індіана, на широкій спині Вовка. Вовк боявся легкових автомобілів, жахався вантажівок, а майже всі запахи викликали в нього нудоту. Він міг завити і втекти, зачувши несподівано гучний звук. Але він ще й майже не втомлювався. «Зважаючи на його швидкість, “майже” можна викреслити, — подумав тепер Джек. — Наскільки я розумію, він узагалі не втомлюється».
Джек максимально швидко відвів їх від Арканумського з’їзду, змушуючи мокрі втомлені ноги бігти. Голова пульсувала від болю так, наче слизький, гнучкий кулак гупав по черепу зсередини, тілом прокочувалися хвилі тепла і холоду. Вовк легко простував ліворуч від нього. Його кроки були такими великим, що він без проблем підтримував Джеків темп, лише трохи
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Талiсман», після закриття браузера.