Читати книгу - "Пані Язикатої Хати, Ялинка Ясь"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
-Мітя, а чому тут тепло?
-Тут завжди така погода. Особливість мого світу.
-Чудово! Твоя погода мені подобається більше, ніж удома! А де мій дім, до речі? Далеко? Як туди повернутись?
-Ні, не далеко, я відведу тебе. Ось поснідаємо.
-Вже сплавляєш? - посміялася, - а раптом я хочу залишитися?
-Панні, не жартуй ти так! Я б дуже хотів замкнути тебе тут і не відпускати... взагалі дуже довго не відпускати, поки ти не народжуєш мені п’ять діток і тоді тебе точно ніхто не відіб’є! Але... - сказав емоційно і осікся.
-Але?
-Але, я не лісник, а ти не любиш, коли на тебе тиснуть, це раз. А два… це найнеприємніше, але я мушу тебе відпустити. Матильда говорила, що до кінця випробувального терміну ти маєш приділяти увагу всім однаково. Таке правило.
-Кому казала?
-Гору. Я підслухав, поки ти спала у її домі. Вона сказала, щоб Гор не злетів із котушок і обов'язково повернув тебе додому вранці. Погрожувала якимось проблемами, але з'явився Микита, і вони припинили розмову.
-Хм... Звідки ця болотяна відьма стільки знає про женихівську лихоманку? – замислилась Степанія, – і чому я нічого не знаю?
-Поговорила ти з нею, може розкаже щось корисне? - запропонував Митя.
-Ну ні! Вона знову не пропустить нагоди підлаштувати зустріч із Гором. А я хочу сама все вирішувати! - відповіла невдоволено.
-А ти подзвони їй, зустрічатися не обов'язково! - сказав водяник, - вона хороша. Правда. Її зацікавленість зрозуміти можна, хоче сина прилаштувати, але вона на підлість не здатна, хоч і відьма.
-Болотяна!
-Та ні, звичайна...
Якийсь час пливли мовчки. Митя повільно «дрейфував» у бік плавучого будинку, насолоджуючись кожною хвилиною.
-Міть, - заговорила Стьопка, - а ти любиш дітей?
-Не знаю. Якось не замислювався. Швидше за все, так.
-Я, здається, безплідна. Це важливо для тебе? - випалила і затамувала подих.
Мітя відповів не одразу.
-Зараз мені здається, що ні. У майбутньому, мабуть, хотілося б. Але тут як буде. Мені цілком вистачить і тебе!
Стьопка видихнула.
-Але ти помиляєшся, Свирянка не може бути безплідною. Я так думаю…
-Я була одружена і діти у мене не з'явилися. А ось коханка чоловіка завагітніла. Отже, відповідь очевидна.
Мітя різко зупинився, розгорнувши Стьопку до себе обличчям.
-Ти була одружена і чоловік завів коханку? – його обличчя було настільки здивоване, що навіть розсмішило.
-Була, не офіційно правда. І так, чоловік проміняв мене на молоду і красиву студентку, - сказала зовсім спокійно, відчуваючи, що ця тема не завдає й найменшого болю.
-Він що, повний дурень? Зрадити, тебе? Не вірю… - прошепотів Мітя.
-А чому ви всі так дивуєтесь? Грізний з Гором теж. Адже, звичайна ситуація.
-Руденька, - він так чуттєво промовив "Р-руденька", подовживши "р", що навіть під водою по Стьопці мурашки побігли, - таких жінок не зраджують.
-Яких таких? - спитала Стьопка, - я звичайна! Не модель!
-Пф, модель, позбав! Ти справжня, жива! Рідна, чи що... Поруч із тобою хочеться бути завжди, щохвилини, - долоні обійняли за талію і притягнули так близько, що в живіт вперлася та частина чоловічого тіла, думки про яку Стьопка постійно гнала, - не випускати з обіймів, перебирати волосся, нюхати тебе, дихати одним повітрям з тобою… від тебе виходить якесь особливе тепло, воно відчутне, сильне, іноді здається, що його можна вхопити пальцями. Воно манить, обіцяє рай… - кажучи це, Мітя схилився до її шиї і вдихнув запах, - ти пахнеш любов'ю, щастям, турботою… - потім він відсторонився і додав, - ось тому це і здається абсурдом. Неможливо добровільно позбутися цього.
-Це на тебе чари діють. А коли вони пройдуть, адже ти можеш і розчаруватися... - пролепетала, схвильована його зізнанням. І дотиком, звісно.
-А хто сказав, що це скінчиться?
Коли вони підпливли до будинку, Стьопка вже справді змерзла. Мітя спритно вистрибнув із води, витяг жінку і поніс до хати. Там закутав у махрове простирадло, уклав на блакитний диван милуватися ранішнім сонцем.
Повернувся за кілька хвилин одягнений у сірі спортивні штани та червону майку.
-Кава, чай? - запропонував.
-Кава, міцна, без цукру, будь ласка, - відповіла, пожираючи його захопленим поглядом. Червоний колір йому, безперечно, личив.
Поки Митя господарював на кухні, Степанія забрала одяг з тераси і одяглася. У ванній знайшла гребінець і спробувала упорядкувати волосся. Але кинула це заняття, зрозумівши, що все одно нічого не досягне. Мітя і той, краще лагодив з її кучерями. Знайшла гумку, збудувала недбалий хвіст, почистила зуби залишеною для неї новою зубною щіткою.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Пані Язикатої Хати, Ялинка Ясь», після закриття браузера.