Читати книгу - "Царівна (збірник), Ольга Юліанівна Кобилянська"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Кімната освічена слабо.
Вона лежить зморена і її гарні білі руки звисають сплетені безсильно понад край отомани і відбиваються блідо від темного її тла. В її душі запанувала якась пітьма, здавалося, що одна з її найзвучніших струн урвалася.
– Хто винен, хто винен? – шевелять її уста, і вона передумує все наново ту думку, що в нім любила свій народ, рідну пісню свою, котрої частина потонула з ним в якусь бездонну глибінь безповоротно, і одним голосом стало знов менше… Хто винен?
XVII
Чотири неділі пізніше вийшла вона з дому, щоби побачити його вінчання.
«Де люди любляться, там мусить той коритися, що найбільше любить», – писав десь раз данець Якобсен. А що вона любила більше, то черга коритися припадала на неї.
На судженій Василя мусить щось бути, коли він жениться з нею; вона має прегарно Ліста грати.
Надворі погідно, тепло. В неї є охота погуляти на свіжім воздусі і аж потім піти в костьол. Вона звертається в місто і йде головною, ясно освітленою вулицею. Перед нею, за нею тиснуться люди. Вона йде скоро, майже без плану. В її душі хмарно, і вона потребує тепла і простору…
По проході зайшла в латинський костьол. Тут мало відбуватися його вінчання.
Вступивши сюди, вона змінилася до глибини душі. її напало страшне зворушення і якась пропасниця. Костьол був багато освітлений, набитий видцями і повний голосного шепоту. Якась дивна і, як їй здавалося, гнітюча атмосфера наповняла його. Головний престол, а радше великий образ розп'ятого Христа на престолі, здавався немов світлом облитий; а міська ітелігенція і велика маса знайомих молодої обступила його зовсім. Всі бажали молодим людям глядіти прямо в обличчя.
Вона всунулася також близько престола і сховалася за якусь старшу даму, що, вичублена, мов молоде дівча, перешіптувалася без перерви з своєю сусідкою.
Чувство гарячого сорому обгорнуло її, що й вона находилась тут, і вона ховалася за цікаві дами, щоб її ніхто не замітив. їй здавалося, що всі мусили відчути, що й вона тут, і відгадати причину її приходу. Бо що ж пригнало її сюди? Ах, просто сміх бере!..
В посліднім часі вона майже числила години до сьогоднішнього вечора, ну – і діждалася вкінці його! Ах, вона була би сама з себе реготалася, що всі кругом неї обглядалися би за нею. І чи не варто було заглянути їй в лице? Чи такий кінець не був інтересний?
Вона схилила голову боязко за спину дами, що перед нею стояла, і майже не важилася дивитися на зібраних. Вони ждали в цікавій нетерпеливості, заглядаючи раз по раз до входних дверей. Скільки-то їх було, жінок і мужчин! Завсіди суть це лиш жінки й мужчини! А як блідо, й втомлено, і скорбно виглядали лиця декотрих жінок! Майже всі вони, – думала вона, – стояли також раз тут, складали присяги вірності і здобули собі тим «історію». Тепер стоять і ждуть.
Чого ждуть? Що ж хотять вони бачити? Чи це якась новина для них? Коли б їх всіх історію злучив докупи, то вийшло би одне і те саме. Вона уложила би життя кожної в музику. Наприклад, в сонати, в етюди без закінчень, в прелюдії… а її історію? Ба! з нею малася річ інакше. В неї не було історії, бо в неї не було фактів, і тому вийшла би хіба якась химерна фантазія, котрої не вмів би навіть кожний грач відограти, хіба яка вибаглива або розстроєна душа…
І їй діється так, мовби над її жіночою гідністю глузували й знущалися, мовби доля кпила собі з неї, бо хто ж така вона? Або те, що пригнало її нині сюди…
«Де люди любляться, там мусить той коритися, котрий найбільше любить», – відозвалося в її душі, мов у відповідь, і вона усміхнулася гордим, гірким усміхом.
Це була хоч розрада, якої не стрічається щодня.
Внутрі костьолу настав рух і – «Вони йдуть! Вони йдуть!» – понеслося від уст до уст.
Зимні дрожі пробігають її тілом, і вона чує, як їй відступає вся кров з лиця, але нараз почуває в собі і чудну силу із супокоєм, їй самій незрозумілим, вступає в перший ряд видців коло престолу.
Вони дійсно надходили.
Довга шовкова сукня молодої шелестить остро по камінних плитах, – знати, що вони зближаються. Все здержує віддих щоб приглянутися всьому докладно і не втратити з очей найнезначнішої дрібниці. Вкінці вони вже тут і станули перед престолом. Боже, що за поважна хвилина!
Довкола тихо. Священник прилагоджується до вінчання, звертається по щось до престолу.
Гарне лице молодого якесь сумне і неспокійне, а вона виглядає щасливо.
Вона велика. Спина в неї довга, заокруглена. В цілості робить враження томно-понсової рожі буйної краски, котра в гарячих, сонячних хвилинах здається просто жаркою… її великі чорні очі немов пожирають усе, на що впадуть, і сіяють якимсь дивним, холодним блиском. Але вона гарна.
А він? Йому чогось прикро, чується не своїм, майже пригнетеним. Чи тут нема нікого з його людей, когось такого, хто би хоч оцю хвилину був з ним, як одна душа і одна думка, між всіма тими гостями і її кревними? Він такий чужий! А оця, з котрою має проживати цілий вік і котру він, властиво, так мало знає, здається йому також такою чужою! Він просив своїх товаришів, і деякі прирекли явитися до «церемонії», але, мабуть, жоден з них не додержав слова і не явився. Ну, він їм цього не забуде, це запогано, і він обглядається з болісно зморщеним чолом, чи не побачить чого, і нараз – затремтів.
Вона! Вона тут, прийшла!
Ніколи в житті не злякався він так дуже, як в цій хвилині, але й ніколи не відчув удруге такого жалю, як тепер, його серце прошиб біль. «Вона, вона, вона!» – співало в нім, і він дивився на неї, мов безтямки, і, мабуть, не забуде її вигляду й до смерті. Широко отворені, немов нерухомі, очі на нього! О Боже! Так дивилася вона за ним того вечора, коли розставалися перший раз, коли він їй говорив, що вона його царівна і що він по неї прийде… І він нараз усе забув. Все, що між ними зайшло, що їх розвело, і знав лиш те одно, що любив її, її одну на світі і що втратив її навіки… і чи лиш її саму?
Його лице покрилося
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Царівна (збірник), Ольга Юліанівна Кобилянська», після закриття браузера.