Читати книгу - "Царівна (збірник), Ольга Юліанівна Кобилянська"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Вона дивилась на нього своїми великими очима, що на її блідім лиці тепер аж горіли, – і неначе линула думками дальше, як він бажав…
– Отже, це моя провина! – промовила гірко. – Це тота недуга, задля котрої прийшлося мені стільки терпіти, проклін, що споганив мені вже життя дома і пігнав між чужі люди! Гаразд! – додала з якоюсь веселою гордістю, – я буду її наслідки зносити. Бувши дитиною, я бажала летіти через море в полудневі краї, котрих красу уявляла собі моя фантазія в тисячних барвах. А вирісши, я бажала, щоб ми стали інтелігентним народом, свобідним, непоборимим в своїй моральній силі, щоб дійшли також до «полудня». Розуміється, кожна і кожна одиниця (думала я собі) мусила би сталити свої сили, перемагати і себе, щоби розуміти життя пануюче, і бридилася прикметами невільничими. Об тім марила я часто. Це була і є ще моя хиба. Коли моя уява сягала поза границі можливості, то в тім, може, не її вина, то судіть мене, Орядин, судіть і ви! Ви знаєте ціле моє життя! – Сказавши це, затяла зуби, бо її давило щось в горлі, мов корч.
Але він не міг її судити.
Він не міг опертися цілком впливові її пориваючої істоти, впливові її слів, що вона його так дуже любила. Такого зізнання не надіявся він ніколи. Він думав, що вона закутається в уражену гордість і що ціла сцена відбудеться холодно кількома словами, гратуляцією, і він зірве всі тоті неясні відносини, що накладали на нього якісь обов'язки і тяжили на нім не раз так дуже. Чому? Він сам не знав. Тим часом він зворушився сам, переконуючись, що вона йому не байдужа, що не була йому такою, хоч як вмовляв себе часто, що не обходить його нічо і що не любить її. Але що ж! Він мусить з нею зірвати. Це було би нерозумно дати запанувати одному чуттю над цілою своєю будучністю і то саме тепер, коли все склалося для нього так легким способом і так гарно. Тамта любила його, мала прегарний маєток і була така сама добра людина, як ця, хоч оця приковувала його якоюсь чудною силою до себе. Та ба! Він не хоче більше бавитися чуттями, воно йому ще недавно завдало доволі горя і прикростей з тою шаленою румункою, а тепер починати знов наново? Він буде щасливий і з тамтою, хоч і не любить її; він переконався, що щастя становить щось інше, як сама любов, тому – вперед!
Він станув перед нею, гарний, високий, на вид спокійний і простяг до неї руку.
– Я зворушив вас, – сказав непевним голосом, – хоч і не бажав того ніколи, я не є ваш ворог, я переконаний, що в таких людей, як ви, є доволі сили, щоб знести кожну страту в житті і кожний удар, хоч би і найтяжчий.
Вона кинула на нього гордим, недовірчивим поглядом, і її чоло захмарилося.
– Найтяжчі страти в житті переболіла я вже; а то страту родичів і бабуні. Те, що наступило потім або що може ще наступити, не в силі завдати мені більше горя, як завдало це. Впрочім… дякую вам за вашу гостину і за всі новинки і – гратулюю вам!
Він склонився низько, аж надто низько – і пішов.
. . .….
Така сама тишина, як перше.
Вона оперлася одним коліном до софи, а руками заслонене лице втиснула у подушки.
Так, це правда, що потонув і пропав!
Вона не думає над нічим ясно; їй здається так, мовби хто прийшов і ударив її по голові довбнею, а вона, хоч заголомшена, відчуває цей удар. Але ні, їй, властиво, не так здається. В ній збудилося прецінь стільки голосів, зовсім так, мовби в її серці ожив рій бджіл; шукав виходу і не міг його найти, а вона або удавиться, або оглухне…
Вона вмовляє в себе, що все те перемине, силується згірдливо усміхнутися, і від часу до часу шепчуть її уста майже несвідомо: «Марко! Марко!» її мучить жадоба виконати щось подібне до того, як сісти на дикого коня і пустити йому свобідно поводи, щоби помчався скаженим льотом і затоптав всі ті підлі, самолюбні, брехливі креатури, собак тих! Або кинутися в човен в бурхливі хвилі… і реготатися!
Або, може, ще інше? Може.
Може, потонути душею в тони і виграти те, що її так страшно давить? Так, виграти, однак не лиш для себе! Для всіх, що мають серце і слух… Та ба! Грати!..
Так оперта лежить вона довго…
Відтак проходжується по кімнаті. Принесені ним листи впадають їй аж по довгім часі в очі. Вона сягає вперед за листом від тітки. Майже не розуміє, що читає, і лише при кінці писані слова вражають її. «Ти думаєш над бог знає чим, Наталко, а не застановишся над тим, що твої роки не стоять. Леночка майже цілий рік молодша від тебе, а має вже дві донечки, а третє в дорозі…» Вона кинула від себе лист, немов в її руках опинилося щось гидке, і вхопила за другим письмом від панни Марії. «Я така вдоволена, – писала вона між іншим, – що з Василем склалося все так щасливо. Бог добрий і допоміг йому до доброї долі. Я боялася за нього, тепер сповідаюся перед вами одверто. Він пристрасний і змінчивий характер, хоч у нього серце золоте і чувство глибоке, а розум острий. І Маєвський з нього вдоволений. Каже, що перший мудрий учинок Василя – то цей, що жениться так пишно, і тому простить йому всі його прочі «дурниці». Зоня гомонить на нього, як звичайно, і каже, що вона була би воліла, щоб він женився з ким іншим і не шукав передовсім маєтку. Але вона все така, як була давніше. Я лиш не розумію, чому ваша тітка і вуйко прийняли так дивно звістку про його заручини. З тітки мені не дивно: вона має претензії до кожного молодого чоловіка і зсуджує кожного безоглядно, що не звертає уваги на її доньку; але ваш вуйко, Наталко, той спокійний, добрий чоловік, він засміявся так злобно на вістку про заручини Василя, що я того сміху й до смерті не забуду. А відтак вийшов з кімнати, мовби не хотів про нього й чути. Я розповіла те все Василеві, більше жартом, а він просто
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Царівна (збірник), Ольга Юліанівна Кобилянська», після закриття браузера.