Читати книгу - "Шлях меча"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Було тихо. І лише дзижчала нещасна муха, метаючись туди-сюди, від стіни до вікна, від Кабіра до Мейланя; і не знаходячи виходу.
Бодай найменшого виходу.
Розділ 151
– Їсти хочу, – раптом заявив Кос. – Зранку не встиг, до полудня з паперами провозився, тепер ось говоримо й говоримо… Вам, Звитяжцям, добре, ви від полірування ситі! Нічого, сто років чекали, доки ми приїдемо й у всьому розберемося – можуть ще годину почекати!
Упевненість ан-Таньї в тому, що весь Мейлань сотню років чекав винятково нас і того, що саме ми розберемося в цих загадках – ця впевненість здалася Мені-Ченові вдаваною, але, як не дивно, добряче підбадьорила.
«І справді хороша людина в Заррахіда, – з теплою усмішкою подумав я. – Хороша людина Кос ан-Танья. Розумна, безжурна і… і голодна! Треба нагодувати…»
«Я теж хороша людина, – у відповідь подумав Чен. – Мене теж треба нагодувати. Зрештою, Кос – Заррахідів Придаток, нехай про нього есток і піклується…»
Нагадування було зайвим. Заррахід, безумовно, подбав, та й сам Кос не відстав – вони покликали слуг і Малих Звитяжців, і я зрозумів, що хороший дворецький – він і в Мейлані хороший дворецький. Тому що Малі мого тутешнього дому, поза всякими сумнівами, більше боялися Заррахіда, ніж мене, їхнього законного пана; а слуги-Придатки – Коса.
Не минуло й десяти хвилин, як з’ясувалося, що Чена й Коса (Вищого Чена й пана ан-Танью, і ніяк не інакше!) чекає стіл у трапезній на першому поверсі, і стіл цей давно накритий, і не просто накритий, а ломиться від страв кабірської, мейланьської, верхньовейської і бозна якої ще кухні…
Чен пожалів бідолашний стіл, махнув ан-Таньї – і вони пішли рятувати стіл від непосильної ноші; а я вліз у піхви, причепившись кільцями до Ченового пояса, і рушив із Ченом у трапезну.
Сходи.
Коридор.
А ось і трапезна.
Обід пройшов у мовчанні. Люди жували, я – єдиний Звитяжець у трапезній, оскільки навіть слуги були однієї раси з Ченом і Косом, а Звитяжців залишали за порогом – лежав, як звичайно, у Чена на колінах, прикритий краєм скатертини, лежав і обмірковував усе, почуте нагорі.
Мав рацію Дзю – надто вже те, що відбувся в Мейлані за сто років моєї відсутності, скидалося на заздалегідь продумані самогубства. Самогубства Звитяжців. І не просто Звитяжців, а старійшин, що належать (належали!) до тієї-таки Ради Вищих, котра вигнала колись знатну молодь із Мейланя й не пояснила причини.
Старійшини, глави родів, і майже точно раз на десять років… була, була причина нашого вигнання, не могло не бути!..
…У дверях зринув слуга-людина і зі багатозначно кахикнув.
Кос із неприродно роздутими щоками, через що його худе обличчя мало неймовірно дивний вигляд, повернувся до дверей.
– У?! – запитав ан-Танья. – У угу-у-у-у?!
– Насмілюся доповісти: запитують Вищого Чена Анкора.
– У-гууу-у? – підвів брову Кос.
– Бабця якась, – слуга виявився надзвичайно тямущий. – Назвалася Матінкою Ци.
Права Ченова рука з моменту появи слуги лежала на мені, то ж розмову людей я чув чудово – ось лише сказане Косом розумів погано, на відміну від того ж слуги.
Кадик на Косовій шиї засовався вгору-вниз.
– Ага! – радісно й уже розбірливо вигукнув ан-Танья. – На ловця й звір біжить!
– Звір, може, й біжить, – осадив його Чен-Я. – А ти не метушися, Косе… бабця, мабуть, по пергамент своїй прийшла. Та й що ти їй скажеш? У тому пергаменті примітний усього лише запис про родича Ляна й Ковзкого Перста. З якими має незрозуміло що трапитися за дев’ять років. Цікаво, що ти скажеш бабці з такого приводу?
– А хіба цього мало?! – розхвилювався Кос.
– Не просто мало, а, вважай, узагалі нічого. Бабця тобі в очі засміється, і на цьому все закінчиться. Не катувати ж нам її! Тут тонше треба… щоб сама проговорилася й не помітила. А далі – за обставинами.
– Мабуть, Вищий Чене, ви маєте рацію, – після довгого роздуму вимовив ан-Танья, виразно вказуючи поглядом на слугу, що очікував рішення. – Гей, скажи, певно, Матінці Ци, що Вищий Чен чекає на неї.
Слуга кивнув і вийшов.
2Матінка Ци із часу нашої останньої зустрічі анітрохи не змінилася – що було не дивно в її віці.
– Приємної вам трапези, молоді панове, – затараторила вона з порога, – приємної трапези, і доброго здоров’я, і радості у ваш дім, і мудрості у вашу голову, а особливо – у вашу дорогоцінну голову, Вищий Чене, бо чула я, що, можливо, незабаром багатостраждальний Мейлань знайде у вашій особі достойного правителя!.. Ага, кажуть, що у вас ще й весілля незабаром – то ж мудрості у вашу голову, і щастя з молодою дружиною,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Шлях меча», після закриття браузера.