Читати книгу - "Грона гніву"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Гарно було б туди поїхати,— сказала мати.
Руті досі стримувалась. Але раптом люто вибухнула:
— У нас бабуня померла просто на вантажівці!
Дівчинка запитально подивилася на Руті.
— Так, померла,— повторила Руті.— А слідчий забрав.
Вона щосили стиснула вуста і нахилилася ламати хмиз.
Вінфілд аж заморгав од такого свавільного випаду.
— Просто на вантажівці,— повторив він.— А слідчий забрав її у великому кошику.
— Ану замовкніть негайно,— сказала мати,— ви обоє, а то вижену.
І вона підкинула хмизу до багаття.
На другому кінці табору Ел прогулювався, поглядаючи на протирання клапанів.
— Схоже, ти вже завершуєш,— сказав він.
— Ще два лишилися.
— А дівчата тут якісь є?
— Я жонатий,— відповів молодик.— Не маю часу на дівчат.
— А я завше маю,— сказав Ел.— Не маю ні на що інше.
— От поголодуєш — тоді сам побачиш, як змінишся.
Ел розсміявся:
— Мабуть. А поки що я такий як є, не міняюся.
— Тут я з одним розмовляв... він з тобою приїхав, так?
— Так! Брат мій Том. Краще з ним не жартувати. Він одного вбив.
— Та ну? А чого?
— Побилися. Той хлопець Тома ножем штрикнув. А Том йому лопатою по голові засадив.
— Ну, а далі що? Суд був?
— Відпустили, бо це бійка була,— сказав Ел.
— Не схожий він на сутяжника.
— Та не такий він. Але Том нічо’ нікому не спускає.— Голос Ела був дуже гордим.— Том, він не задерикуватий. Але — стережись!
— Ну... я з ним балакав. Він нічого, не буйний.
— А він і не буйний. Він як тісто: довго підходить, розкачується — зате потім як скипить.
Юнак протер останній клапан.
— Дай-но допоможу з останнім клапаном, у гніздо поставимо.
— Що ж, помагай, як робити нема чого.
— Тре’ поспати,— сказав Ел.— Але, чорт забирай, ледь побачу машину не в порядку, так руки й сверблять. Просто душа не на місці.
— Ну, вдячний буду за допомогу,— сказав молодик.— Мене звати Флойд Ноулз.
— А мене — Ел Джоуд.
— Радий знайомству.
— Я теж,— відповів Ел.— А ти стару прокладку залишиш?
— Доведеться,— відповів Флойд.
Ел вийняв з кишені складаний ніж і почав продряпувати блок.
— Ісусе! — мовив хлопець.— Нічо’ так не люблю, як кишки мотору випускати.
— А як же дівчата?
— Та й дівчата, аякже! От якби я розібрав «ролс-ройс» і знову зібрав. Зазирнув одного разу під капот шістнадцяти-циліндрового «кадилака» — Боже ти мій, ніколи такої насолоди в житті не мав! У Саллісо якось ішов — а біля ресторану така шістнадцятка стоїть, підняв я капот. Тут хазяїн виходить і питає: «Якого біса ти це робиш?» А я кажу: «Та просто дивлюся. Хіба не цяця?» А він стоїть як пеньок. Певен будь, ніколи він усередину й не зазирав. Просто стоїть як пеньок. Багатій такий у солом’яному капелюсі. Сорочка така писана, окуляри. Нічо’ одне одному не говоримо. Просто дивимося. А потім він як запитає: «А хоч’ проїхатися?»
— Чорт забирай! — вигукнув Флойд.
— Правда! «А хоч’ за кермо сісти?» Ну, як на гріх, джинси в мене брудні. Кажу: «Та я її замажу».— «Сідай! — каже він.— Кварталом проїдемося». Ну, сер, сів я і вісім разів з вітерцем по кварталу проїхався — їй-пра, Богом клянуся!
— Добре було? — спитав Флойд.
— О Йсусе! — відповів Ел.— Якби я міг розкрутити її до гвинтика... от якби!
Флойдова рука, яка посмикувалася, уповільнилась. Молодик зняв клапан з гнізда й оглянув деталь.
— А тепер звикай драндулет розкручувати,— сказав він,— тому що нічого більше тобі не дадуть, забудь про «кадилак» у шістнадцять циліндрів.
Він поклав загусник на підніжку і почав стамескою зішкрібати замазку з блока.
Дві кремезні жінки, простоволосі та босоніж, пройшли повз них, несучи відро з молоком. Вони накульгували від важкого відра, і жодна не звела очей від землі. Сонце вже хилилося нижче, бо полудень минув.
Ел промовив:
— А тобі багато чого не подобається.
Флойд ще озлобленіше почав шкребти зубилом.
— Я тут уже півроку,— сказав він.— Наче вітром віюся по всьому штату, уже до такого стану дійшов, що про одне лише й думаю — як роботу знайти, м’яса, картоплі добути, аби дружина з дітьми голодні не були. От як заєць мотаюсь — а що з того? Хоч скільки б гарував, їжі не досить. Утомився, от. Утомився, і сон мене бере, де не присяду. Просто руки опускаються.
— Що, зовсім постійної роботи нема? — спитав Ел.
— Ні, нема постійної.
Флойд стамескою відколупав замазку від блока і протер тьмяний метал засмальцьованою ганчіркою.
До табору під’їхав іржавий легковик з кузовом, де сиділо четверо чоловіків зі шкарубкими, смаглявими до чорноти, суворими обличчями. Авто повільно проїжджало табором. Флойд гукнув їздців:
— Ну, як успіхи?
Машина зупинилася. Водій озвався:
— Ми тут до біса багато землі оглянули. Нема роботи в цьому краю. Треба нам їхати.
— Куди? — спитав Ел.
— Бозна. Тут ми все обнишпорили.
Водій натиснув на зчеплення й повільно рушив далі табором. Ел задивився машині вслід.
— А хіба не ліпше було б, якби роботу шукав хтось один? Одну ставку легше знайти, хай один спробує.
Флойд поклав стамеску і кисло посміхнувся.
— Не розумієш ти,— сказав він.— Аби по країні віятися, бензин потрібен. Бензин коштує п’ятнадцять центів за галон. А четверо ж не можуть узяти чотири машини на брата. Так що вони всі складаються і бензин купляють. Зрозумій.
— Еле!
Ел побачив Вінфілда, який став поряд з ним.
— Еле, мама приготували рагу. По тебе послали.
Ел витер руки об штани.
— Ми сь’одні ще не їли,— сказав він Флойду.— Вернуся тобі помогти, як поїмо.
— Та не варто, не вертайся.
— Та ні, поможу.
Ел пішов за Вінфілдом до табору. Тепер там було повно людей. Допитливі діти щільно згуртувалися біля казана з тушкованим м’ясом — настільки близько, що мати зачіпляла їхні лікті, готуючи страву. Том і дядько Джон стояли поряд.
Мати безпорадно промовила:
— Не знаю, як бути. Сім’ю тре’ годувати. Що ж мені з оцими-о робити?
Дітлахи непорушно стояли, втупившись у неї. Обличчя в них були спустошені, напружені, а очі
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Грона гніву», після закриття браузера.