Читати книгу - "Шлях меча"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Уранці Чен устав, протираючи очі, й відімкнув двері. Але виходити ми не стали. Чен сів на ложі, я ліг до нього на коліна, скинувши піхви; і ось так ми сиділи й мовчали.
Потім Чен знову підвівся, переклавши мене на узголів’я, і ненадовго вийшов. Повернувся він із аркушем, у якому я впізнав пергамент Матінки Ци.
– Ю Шикуань, – пробурмотів Чен, гладячи мене вздовж клинка. – Ю Шикуань, правитель Мейланя, і його вдова Юньер Мейланьська… Що ж тебе в Хартугу занесло, під зсув, від такої дружини, нещасний ти Ю?..
Чен задумливо похитав головою, сховав аркуш у кутову шафку й повернувся до мене.
У суміжних покоях шумів Кос. Судячи зі звуків, він убивав у стіну нові гаки для Заррахіда, збивав підставку для Сая і ще одну – для Дзютте, якого ми забули в палаці, але його прихопив звідтіля завбачливий ан-Танья. Коли гуркіт, тріск і немузичні крики на адресу слуг, що пропонували свою допомогу, затихли, Кос підійшов до дверей, що вели в нашу кімнату, постояв трохи, зітхнув і пішов собі. Не знати куди.
А ми з Ченом усе сиділи – вірніше, Чен сидів, а я лежав – у якомусь дивному напівзабутті, і мені здавалося, що я можу провести ось так решту свого життя, і що Чен завжди буде зі мною, що він ніколи не постаріє й ніколи не помре, тому що… тому.
Ми сиділи, лежали, мовчали, а час – час ішов…
5…Крізь нещільно причинені двері було чутно, як мої друзі перемовляються між собою.
– Чого це він? – здивовано запитав Сай. – Мовчить і мовчить, і… і знову мовчить! Скривдили його, чи що?!
– Скривдили, – коротко відгукнувся есток.
– Кого?! – грізно заскрипів Сай, і я мало не усміхнувся, чуючи це. – Хто посмів скривдити Єдинорога?! Покажіть мені його, і я…
– І ти заколеш його Придатка, – меланхолійно підсумував Заррахід, – а його самого переламаєш у восьми місцях і поховаєш у пісках Кулхана.
– Женили його, Дан Ґ’єнчика нашого, – після довгої паузи мовив Уламок незвично втомленим голосом. – Не спитавшись. Силоміць, так би мовити, крадькома… і Чена, хоч він і залізний, теж женили. Обох. Майже. Це в Бесіді «майже» не вважається, а тут… Герої, загалом, і красуні. Традиція. І від долі не втечеш. Зіграємо весіллячко, стане Єдиноріг державним мечем, Зарра при ньому головним радником буде; ти, Саю, – блазнем…
Сай пропустив випад Дзю повз лезо. До речі, а чому це Сай не знає про те, про що, схоже, знають усі від Мейланя до Кабіра? Ах, так… Сай же все свято провів у Коса за поясом, а людські розмови йому без моїх роз’яснень незрозумілі!
Я зручніше влаштувався в Чена на колінах, а він іще раз пестливо провів по мені залізною рукою – від руків’я до вістря.
І мені здалося, що рука аль-Мутанаббі слабко тремтить.
«Але ж це те, про що мріяв я кабірскої ночі, – думав Я-Чен. – Виїхати подалі із кривавої кузні Кабіра, де кувалося страшне майбутнє-минуле Звитяжців і людей; виїхати в тихий спокій, женитися, вести Бесіди з рівними й наставляти молодиків, які захоплено ловлять кожен твій змах… і бути чільним серед знатних, що зараз мені й пропонується, а моє марнославство чомусь мовчить…»
«Так, тоді я мріяв про спокій, – думав Чен-Я, – і за мить доля запропонувала мені бійню в провулку. А тепер, коли плечі мої звикли до ваги лат, душа звикла втрачати й знаходити, а свідомість навчилася думати про насильну смерть, не здригаючись; тепер, коли я здатний не зупинитися у випаді, коли я розучився довіряти… Тепер доля прихильно підносить мені знущальний дарунок, і весь Мейлань, радіючи, веде Емейських шпиць Мейлань-го назустріч героєві Єдинорогові, а тужна вдова Юньер із радістю готова скрасити своєю присутністю дні й ночі Чена Анкора, майбутнього мудрого правителя… гадаю, що особливо – ночі…»
Це була казка. А в казки ми більше не вірили. Хіба в побутові, і обов’язково з поганим кінцем.
За вікном шуміла садиба – моя за спадкоємним правом, але зовсім незнайома мені! – у суміжних покоях перемовлялися друзі-Звитяжці (цікаво, як швидко я Сая в друзі записав!..), Кос кудись пішов зранку й досі не з’явився, а вже полудень… чи не полудень…
І справді женитися, чи що?..
– Ось він, наш самітник! – пролунав збуджений голос ан-Таньї, і за хвилину Кос зринув на порозі. – Ось він, наш наречений! Вірніше, наречені…
Чен-Я злегка здригнувся і глянув на задоволеного Коса. Поруч із його сяйливою мармизою, – як завжди, гладко виголеною, аж до синяви, – на стіні висіла стародавня гравюра, що зображувала бородатого Придатка розбійницького вигляду і з сережкою у вусі. Кос, сяючи, дивився на Мене-Чена, а бородань – на Коса, і вигляд у нього був такий, ніби він щойно помилково сів на гострого цвяха.
Твір мистецтва, одначе… Я й Чен мали на увазі не ан-Танью.
– Бабчин пергамент у тебе? – поцікавився Кос, змахуючи зі своєї новенької франтівської блузи (шнурівка на грудях, рукави з відворотами, бузковий атлас і все таке) неіснуючу порошину. – Не загубив у суєті?
Рука Чена слабко ворухнулася, і я вказав вістрям на інкрустовану перламутром шафку, де у верхньому відділенні зберігався пергамент Матінки Ци.
Кос мало не підбіг до шафки, ривком
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Шлях меча», після закриття браузера.