Читати книгу - "Адвокат негідників"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Пробач, босе, — каже він.
— Ти ні в чому не винен. Ти ж знаєш, той фургон був добре застрахований саме від таких випадків. Купимо собі новий.
— Я замислювався над цим, — погоджується він, кривлячись від болю.
— Серйозно?
— Так, босе. Може, нам варто придбати щось не настільки помітне, не таке, яке легко вистежити й переслідувати. Розумієш мене? Скажімо, якось я їхав швидкісним шосе і мене обігнав білий вантажний фургон зі служби доставки квітів. Звичайний, білий, такого ж розміру, як і наш, і я подумав собі: «Ось як треба. Ніхто не звертатиме уваги на білий фургон з написами і цифрами на боках». І це правда. Треба спробувати, бос, не виділятися з натовпу.
— І що ж саме ми напишемо на нашому новому фургоні?
— Не знаю, щось вигадане. Упаковка Піта. Квіти від Фреда. Цегляна кладка Майка. Це насправді не має значення, просто щось таке, щоб не випадати з потоку.
— Не думаю, що моїм клієнтам сподобається звичайний білий фургон з фейковим написом. Мої клієнти дуже проникливі.
Він сміється. Останнім клієнтом, який заходив у мій фургон, був Арч Сванджер — імовірний серійний убивця. Раптом з’являється молодий лікар, мовчки стає між нами. Він оглядає пов’язки і зрештою цікавиться у Напарника, як той почувається.
— Я хочу додому, — каже він. — На ніч я не залишусь.
Лікар з цим згоден. Він допомагає забинтованому Напарнику підвестися, дає йому якісь знеболювальні і зникає. Медсестра записує рекомендації пацієнту і заповнює документи. Напарник надягає те, що не згоріло — труси, шкарпетки, черевики — і виходить замотаний в дешеве простирадло. Ми залишаємо шпиталь, їдемо до ресторану зі смаженими курчатами.
Майже друга ночі, поліцейська машина досі припаркована біля місця злочину. Яскраво-жовті стрічки оточують фургон, який тепер не що інше, як тліюча почорніла рама.
— Будь тут, — кажу Напарнику, а сам виходжу.
Проходжу сорок кроків, зупиняюся перед жовтою стрічкою, назустріч мені поспішає коп.
— Ближче не можна, приятелю, — зупиняє він. — Це місце злочину.
— Що трапилось?
— Не можу сказати. Йде слідство. Відійдіть.
— Я ні до чого не торкаюся.
— Я просив відійти.
Виймаю з кишені сорочки візитівку й подаю йому:
— Я власник фургона, розумієте? Це була бензинова бомба, прикріплена до бензобаку. Замах на вбивство. Будь ласка, передайте слідчому, щоб вранці мені подзвонив.
Він дивиться на візитівку, але так нічого й не відповідає. Повертаюся в машину і якийсь час сиджу мовчки.
— Хочеш курятини? — нарешті питаю.
— Ні. Щось апетит пропав.
— Гадаю, я б випив кави. А ти?
— Залюбки.
Знову виходжу з авта і йду до ресторану. Відвідувачів немає, абсолютно порожньо, і напрошується запитання: навіщо забігайлівці, де готують курятину, працювати цілодобово й без вихідних? Але це запитання до когось іншого. За касою нудьгує чорношкіра дівчина зі сталевими прикрасами в обох ніздрях.
— Дві кави, будь ласка, — замовляю я. — Без вершків.
Її це дратує, але вона таки починає ворушитися.
— Два сорок, — кидає вона, беручись за кавник, якого, певно, годинами ніхто не торкався.
Коли вона ставить на стійку дві чашки, я кажу:
— Отой фургон належить мені.
— Ну, вам, здається, знадобиться новий, — реагує вона із зухвалою посмішкою. Дуже дотепно.
— Здається. Ви бачили, як він вибухнув?
— Нє. Бачити не бачила, а чути — чула.
— Готовий побитися об заклад, що ви чи хтось із ваших колег кинувся надвір з мобільним телефоном і знімав усе на відео, правильно?
Вона самовдоволено всміхається. Так.
— Ви віддали відео поліцейським?
Крива посмішка.
— Нє, не варто робити того, що допоможе поліції.
— Я дам вам сто баксів, якщо надішлете мені відео електронною поштою, я жодній душі й словом не обмовлюся.
Вона видобуває телефон з кишені джинсів зі словами:
— Давайте сюди адресу і бабки.
От і домовились. Вже йдучи до виходу, питаю:
— Знадвору є камери відеоспостереження?
— Нє. Поліцейські вже питали про це. Чувак, якому
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Адвокат негідників», після закриття браузера.