Читати книгу - "Метаморфози"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Й, хоч це Юноні болить, Громовержцю нектар наливає.
Так, Амікліде{472}, й тебе переніс би в етерні висоти
Феб, але часу, на жаль, не дала йому заздрісна доля.
Все ж обезсмертив тебе. Рік у рік, як лише пересилить
Зиму весна, як Овен після Риби сльотливої блисне,
Серед заврунених трав на стеблі розквітаєш зеленім.
Ти був улюбленцем батька мого. Надаремно священні
Дельфи, котрі в осередку землі, свого владаря ждали.
Бог тоді радо бував на Евроті й у вільній од мурів
/170/ Спарті. Не дбає вже він ні про стріли свої, ні про ліру.
Сам же себе він забув: хоча бог, — не цурається сітей,
Стримує чуйних собак, через дебрі гірські йому любо
Разом іти: спілкуванням постійним жагу свою живить.
Вже посередині шляху свого — став Титан ясночолий:
Між учорашньою ніччю й тією, котра наближалась.
Друзі одежу зняли, намастили оливковим соком
Тіло, й диск почали, до змагань приступивши, метати.
Першим його, розмахнувшись, пустив у прозоре повітря
Феб — і стрімким тягарем розметав усі хмари зустрічні.
/180/ Часу чимало пройшло, поки диск, повернувшись на землю,
Впав. Ось таке можуть сила і хист, коли в парі, звершити.
Грою захоплений, саме в ту мить нахиливсь тенарієць —
Диск підхопити хотів, — але той від землі блискавично
В цю ж таки хвилю відбивсь і тебе, Гіакінте, в обличчя
Наче б із пращі потужної вразив. Збіліли обоє —
Хлопець і бог. Він на руки підхоплює тіло зів’яле.
То зігріває його, то висушує рани криваві,
Зілля кладе: зупинить хоче душу — невтримну, летючу…
Хист не поможе, проте, коли рана — невиліковна.
/190/ Як на городі, коли хтось надломить фіалку, чи дикий
Мак, чи лілею з тичинками жовтими в чашечці білій, —
Никнуть вони, нахиливши додолу голівки зів'ялі:
Втриматись сили нема, і верхівками дивляться в землю, —
Так от і він свою голову клонить; безсило на плечі,
Вже й під своєю вагою вгинаючись, падає шия.
„Гинеш, обдурений долею, в розквіті літ, Ебаліде! —
Вигукнув Феб. — Твою кров — мимовільний мій злочин — я бачу.
Ти — моя мука, мій біль. До могили твоєї причетна
Буде правиця моя, бо й довів я тебе до могили!
/200/ Втім, чи моя тут вина? Якщо так, то виною назвати
Можна б і гру; якщо так, то й кохання назвімо виною.
О, якби згинуть я міг замість тебе! Якби міг померти
Разом з тобою! А що я не вільний од присудів Долі —
Будеш зі мною вовік — на співучих устах і на думці.
Тільки тебе відтепер моя пісня вславлятиме й ліра.
В квіт обернувшись новий, мого стогону мітку нестимеш.
Прийде пора — й у той самий квіт переміниться славний
Воїн-герой{473}; на пелюстці і ймення його прочитають“.
Поки таке майбуття Аполлон правдомовний віщує,
/210/ Кров, що в той час по землі розлилася, траву заплямивши,
Кров’ю вже не була: заяснівши, мов пурпур із Тіра,
Квіт появився, подібний до лілії, тільки ж у неї
Сріблом блищать пелюстки; найчистішим багрянцем — у нього.
Фебові мало й цього: щоб іще було більше пошани,
Сам він зітхання своє залишає на квітові: „Ай, ай!“
На пелюстках надписав — у тих літерах тугу засвідчив.
Що Гіакінта на світ привела — не соромиться Спарта;
Й досі шанують його: рік у рік там, за звичаєм предків,
Пишно святкує народ Гіакінтії, свято триденне.
/220/ Та запитай Аматунта{474}, що славний багатством металів,
Чи Пропетідами{475} може пишатись, — за них йому сором,
Як і за тих, що на лобі в них гострі колись виступали
Роги подвійні, тому й таку назву їм дано — керасти{476}.
Вівтар гостей охоронця — Юпітера (й згадувать страшно!)
Перед ворітьми їх двору стояв. Хто з мандрівців на ньому
Кров спостеріг, той був певен, що тут охоронцеві-богу
Ріжуть молочних телят і дворічних ягнят аматунтських.
Різали гостя, однак! Щоб не бачить такого блюзнірства,
Вже й благодатна Венера, було, залишити хотіла
/230/ Кіпру луги та міста. „А проте, — схаменулась, — у чому ж
Винен тут край мій — долини й міста, мого серця розрада?
Краще хай плем’я безбожне страждає, зазнавши вигнання,
Смерті або чогось іншого, що між вигнанням і смертю.
Що ж би це бути могло? Лиш одне: перевтілення кара“.
Поки вагалася, в що б обернути їх, якось на роги
Глянула — й думка майнула: рогатими будуть віднині.
Й тут же зробилися з них вайлуваті битливі корови.
Не визнавали, однак, Пропетіди й тоді, що Венера —
Це божество. За образу таку вони з волі богині
/240/ Першими тіло й принаду свою почали продавати.
Що таке сором — забули вони й не рум’янились навіть,
Так що й у камінь твердий перевтілити їх було легко.
Бачачи бруд, у якому вони свої дні марнували,
Й хиби, що ними так щедро жінок наділила природа,
Пігмаліон одинцем собі жив і не думав шукати,
Хто б із ним ложе ділив, — без дружини обходився довго.
З кості слонової білу, мов сніг, той умілець тим часом
Вирізьбив постать такої краси, що подібної жінки
Світ не народжував ще — й у різьбу свою сам закохався.
/250/ В неї живе, як у діви, обличчя; ось-ось
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Метаморфози», після закриття браузера.