Читати книгу - "Метаморфози"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Мав на середній з голів: не раніше звільнився від страху,
Ніж од природного стану свого, — перевтілився в камінь.
Мов той Олен, що на себе ж накликав біду і злочинцем
Сам видаватись хотів; або ти, нещаслива Летеє,
/70/ Вродою горда надмір: ті серця, що горнулись до тебе
Пристрасно, — скелі тепер на раменах вологої Іди.
Як не благав, як не рвавсь він назад, — перевізник{462} на той бік
Перепливти не давав. Сім ночей і сім днів невідступно
Він біля Стіксу, зчорнілий, сидів, не торкаючись хліба.
Тугою, болем душевним жививсь, упивався сльозами.
Чуючи жаль до підземних богів, на верхів'я Родопи,
В край свій подавсь і на Гем, де буйні гудуть Аквілони.
Рік, що сузір’ям риб завершився, Титан ясночолий
Ось уже втретє зімкнув, та Орфей, одцуравшись любові,
/80/ Жодної жінки не знав, чи тому, що до них став байдужий,
Чи через те, що беріг свою вірність. А з ним поєднатись
Прагнули різні, й відмову гірку не одна тоді чула.
Став він призвідцем того, що й суворі фракійські племена,
Хіть невгамовну свою перенісши на хлопців незрілих,
Віку людського весну, наче квітів первинки, зривають.
Пагорб самотній знімавсь, а на ньому — немовби майданчик,
Що віддаля зеленів, муравою м'якою порослий.
Затінку там не було. Та як тільки співець божественний
Сів на зелену траву й дзвінкострунної ліри торкнувся, —
/90/ Затінок там появивсь: бо додонське сюди завітало
Дерево{463}, гай Геліад, а за ними — й дуб небосяжний;
Липи м’які прибули, потім — буки й лаври безшлюбні{464},
З ними — горіхи ламкі і для ратищ уживаний ясен.
Далі — ялиця гладка, і жолуддям обтяжений скельний
Дуб, і розкішний платан, і клен, що багатий на барви.
Лотос, покинувши воду, прийшов і верба надбережна.
Вічнозелений самшит, і кущі тамариску тонкого,
Й мирт, що двоколірні має плоди, й пурпурова калина,
Й ви до співця дотяглись, цупконогі плющі, а за вами —
/100/ І виноградна лоза, і лозою оплетені в’язи,
Пінія, і гостролист, і суничник, що вгнувсь од червоних
Ягід, і пальма гнучка — гомінких перемог нагорода.
Врешті — і сосна прийшла, підібравши колюче волосся,
Дерево, миле Кібелі{465}, бо ж Аттіс, її шанувальник,
Тільки-но вигляд утратив людський, — затвердів у цій сосні.
Був серед них кипарис, до стовпа межового подібний;
В дерево те замінивсь колись хлопець, улюбленець бога,
Що тятиву і струну напинав із однаковим хистом.
Вільно під захистом німф на картейських лугах{466} велетенський
/110/ Жив собі олень колись. І такі були в нього крислаті
Роги, що сам собі створював затінок над головою.
Золотом роги ясніли до сонця. З округлої шиї
Аж до плечей в самоцвітах рясних опадало намисто.
Срібна гойдалась у нього над лобом однолітка-булла{467},
Звиснувши на ремінцях. Мерехтіли під вухами в нього
Біля заглиблених скронь у сережках коштовні перлини.
Страху, породі своїй притаманного, дивний цей олень
Зовсім не мав: у двори час од часу заходив; охоче
Будь-кому шию свою підставляв, домагаючись ласки.
/120/ Ти ж, Кипарисе, на острові Кеосі красеню перший,
Ним щонайбільше втішавсь. Залюбки на нові пасовища
Оленя ти проводжав, до джерельно прозорої хвилі.
То йому в роги вплітав різнобарвні квітки, то, бувало,
Сівши на нього, немов на коня, за вуздечку багряну
Смикав і їздив собі то сюди, то туди для забави.
Був тоді полудень. Літо парке. Від пекучого сонця
Клешні криві прибережного Рака{468} вогнем пойнялися.
Втомлений олень приліг на траву під розлогою тінню
Дерева й тілом усім живодайну вбирав охолоду.
/130/ Тут Кипарис ненароком поцілив його в саме серце
Списом; і, бачачи те, як він гине од лютої рани,
Згинути вирішив сам. Розважав його Феб у тім горі,
Як тільки міг! Нерозумно, мовляв, себе в гріб заганяти
Через дрібницю таку. Але той все зітхає і просить
Лиш одного, щоб ось так, як тепер, міг постійно тужити.
Вже в нього кров од надмірного плачу покинула тіло.
Вже зеленіти почав поступово. І навіть волосся,
Хоч тільки що нависало м’яке, над чолом білосніжним,
Їжитись враз почало, жорсткуватим, загостреним стало —
/140/ Вже й не волосся воно, а націлене в небо верхів'я.
Сумно зітхнув тоді бог: «Оплаканий нами, ти й інших
Будеш оплакувать, — мовив, — супутник людської скорботи{469}».
Ось яким лісом Орфей оточив себе; сам же безпечно
Серед усяких тварин, серед звірів сидів і пернатих.
Тільки-но пальцем великим ковзнув попередньо по струнах
І пересвідчивсь, що всі відгукнулися милим співзвуччям,
Хоч гомонить з них по-своєму кожна, — почав свою пісню:
«Музо, Юпітером ти (над усім-бо — Юпітера влада!)
Пісню мою розпочни. Я могутність його і раніше
/150/ Славить любив: на гучнішім ладу награвав про гігантів,
Про блискавичні вогні, що флегрейські поля{470} засипали.
Ліру тендітнішу нині візьму: юнаків оспіваю,
Що полюбились богам, і дівчат, що, вогнем запалавши
Протизаконним, за пристрасть свою поплатились належно.
Батько богів у свій час полюбив Ганімеда-фрігійця
Палко, й тоді він придумав, який собі вибрати вигляд,
Що до лиця б йому був: тільки тим він погодився стати
Птахом, який блискавиці його має силу носити.
Мить — і розправивши крила підроблені широко в небі,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Метаморфози», після закриття браузера.