Читати книгу - "Чигиринський сотник"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
«А ця знай виспівує,— думає собі Михась. — Ото вже співуха!»
Коли ж тут і Леся з садка виходить.
— О, — каже, — то ти вже й на ногах! Міцний же ти, козаче!
— Було б мені, якби ти ту стрілу не дістала… — каже Михась.
Леся усміхнулася.
— То вже втямив, що не вороги ми тобі?
— Боже, збав! — каже малий козак. — Щоб не ти, то пропав би.
Леся й сіла коло нього на присьбі.
— То ти справді запорожець?
— А певно! — каже Михась.
— А як же ж до нас забився?
— Їхали ми зо своїм батьком січовим на волость, — неохоче каже Михась. — А в полі коло балки опала нас орда…
— То ти втік?
— Угу.
— А той козак?
— Не знаю, — каже Михась.
Зиркнуло на нього дівча.
— А чого ж се ти в біді його покинув?
— Мене хтіли татаре взяти, а не його, — буркнув Михась.
— А чом то?
— Довго казати!..
Леся й головою похитала.
— Ох, козаче, химерний ти якийсь! І стріла тая уготована була тобі недарма, і до нас ти заїхав, наче провадило тебе щось, і на ноги отсе зіп’явся зашвидко після такої рани… Кому ти служиш?
— Батькові Дажбогу й Матері Ладі,— каже Михась. — А ти?
— І ми з бабунею теж.
— Так ти ж бісурканя! — вигукнув Михась.
— То й що?
— Хтіли нас бісуркані у бран зайняти коло Ненаситця, — каже Михась. — Слава Богу, поталанило нам!..
— Се которі бісуркані?
— Ті, що на вепрах їздять.
Дівча пополотніло.
— Господе, твоя воля! Се ж відьми, що Матери Лади одцуралися… войовниці, гаддям оперезані!
А як же ви од них одборонилися?
Михась і розказав, як воно було. Як скінчив, то Леся й каже:
— Чула я про того лицаря, та віри не йняла, що так воно буває! А далі?
— Багацько ріжних див було з нами, — неохоче каже малий козак. — Аж отсе опинився у вас… раняний і вітер хитає мене! А треба їхати притьмом…
— Щось везеш? — здогадалося дівча.
— Везу… — каже Михась. Та й замовк.
Леся більше нічого й не питала. Аж тут відьма йде.
— А що, — каже, — устав уже? Живучий ти, вражий сину! Дивися ж, дівку мені не зобижай!..
— Та се, — каже Михась, — не дівка в тебе, а золото, бабуню! Таку гріх зобижати.
Баба і сплюнула.
— Знаємо ми вас, козаків… зразу добрі та божі, хоч до рани прикладай, а тоді як заставлять через шаблю скакати! Сердешна дівка скаче та знай слізьми умивається.
— Облиш, бабуню, — каже Леся. Й до Михася: — Тут жеребець твій тебе шукав… таке чинив, що не доведи, Господе, — бігає по всіх усюдах, іржить та знай дивиться, мов питає: де, мовляв, пана мого поділа?
— А де він?
— Пасеться коло озера.
Михась із присьби схопився.
— То ходімо хутчій!
Ще й до озера не дійшли, а гнідий уже Михасів дух почув. Заіржав, аж виляски пішли, та пастися покинув і наперестріч біжить.
— Здоров, друже! — каже йому Михась.
Та й за гриву обняв. А жеребець знай плигає на радощах та за вуха його хапає.
— Ох і любить він тебе!.. — каже Леся.
— Се брат мій рідний, — каже Михась. — Куди я, туди й він… один без одного не можемо! А хто його розсідлав?
— Я, — каже Леся.
— Видно, що ти бісурканя — сього коня навіть бувалі запорожці боялися!
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чигиринський сотник», після закриття браузера.