Читати книгу - "Чигиринський сотник"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
— Не знаю.
— Ще й зо мною так довго балакав… — каже Леся до відьми. Й до Михася: — Болить?
— Ні.
— От і добре…
Та й провела долонькою по тій ґулі. Заплющив очі Михась і голову вбік обернув, аби не бачити нічого. Чує, накреслила вона пальцями хрест, а далі розсунула тіло, немов ножем розпанахала, і встромила долоню під ребра.
— Ти… як се ти робиш?! — питає Михась.
— Цить… — каже Леся. Та й мацає під ребрами.
— Зачепила? — питається відьма.
— Ні ще…
Тихо у хаті зробилося, тільки чутно, як Михась дихає тяжко.
— Ну, — питається відьма, — є вже?
А в Лесі аж краплі поту виступили на чолі.
— Тікає воно від мене… — каже урешті.— Нечисто тут щось!
— То що, не дістанеш?
— А хтозна… — каже дівча. І раптом скрикнула: — Ось… ось воно!
Та й потягла за той гостряк. Михасеві й увіччю потемніло.
— А-а-а! — зойкнув він.
— Ага, — каже Леся, — отсе такий козак із тебе? А хто хвалився, що не боїться нічого?
— Так болить же… ох, Матінко Божа!
— Ну, то терпи… як там у вас на Січі кажуть — терпи, мовляв, отаманом будеш!
Вхопився Михась за лаву, аж пальці заклякли. А дівча знов рушило гостряком у рані.
— З пальців просто вислизає! Ану ж бо так спробую…
— Ве-е-е-е! — залементував Михась.
— Та не волай, мов на зарванській вулиці, чортів сину! — каже відьма. — В мене вже у вухах од тебе позакладало!
— Та болить же, що здуріти можна!
— А нащо ж лицаря з себе корчив і сміливцем виставляв?
— Та хвалько він, бабуню, — каже Леся. — Як дівчину недобрим словом назвати, то тут він хоробрий… а до лицаря йому ще як до неба пішки!
Тут Михась і розлютився. Та що се таке, думає, на Січі не останній чоловік я був, з нечистою силою змагався, бусурманам давав пороху понюхати, — а якесь капосне дівчисько на глузи мене бере?!
— Нехай мене чорти ухоплять, як зойкну ще бодай раз! Давай, — каже, — тягни!
Дівча і поцупило стрілу до себе. Аж дух забило Михасеві: обертається гостряк під ребрами, а витягти його ніяк.
— Матінко Божа, Пречиста Ладо, — просить Леся, — стань мені на поміч! Батьку Дажбоже, славен Трояне, творче землі та неба, не дай погибати козакові!
Зціпив зуби Михась і вже не знає, на якому він і світі перебуває. Чорно в очах, всього мов приском обсипало, а в горлянці крик росте.
Аж раптом і урвалося все.
— Ось він, — каже Леся. Та й скрикнула: — Божечку, а се що?!
Зиркнув Михась, а гостряк у її руці заворушився, засичав і гадюкою обернувся.
— А бий тебе сила Божа! — скрикнула відьма.
Михась і стямитися не встиг, а вона вихопила тую гадюку і в піч як жбурне! Завовтузилося у комині, наче туди собацюра впав, та як бабахне — так і гунуло з печі димом та попілом на хату.
— Що то було, бабуню? — питає Леся, бліда, мов полотно.
Баба зиркнула на Михася і похитала головою.
— Нечисть, що ж іще! Де се ти її ухопив, чортів сину?
— Поцілили вже мене раз, та кулею… — прошепотів малий козак, насилу володаючи язиком. — Тільки то жаба була.
— Лихо якесь вкотилося із тобою до нашої хати, — каже відьма. — Ану розказуй, що накоїв, песький сину!
Та Леся перепинила її.
— Кров’ю він сплив і балакати не годен, бабуню… Хай спить!
Три дні марив Михась і кидався уві сні, мов навіжений. Четвертого дня насилу звівся на ноги, видибав з хати і сів на призьбі. Гріється на сонці й чує, як сила вертається до нього.
— Значить, ще не край мені…— каже сам до себе. — Певне, сам Господь держить мене в обороні!
Аж тут із садка почулася пісня:
Ой у полі сніг та дим, Там соловейкоУвага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чигиринський сотник», після закриття браузера.