Читати книгу - "Спогади. Том 2, Карл Густав Еміль Маннергейм"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Із залізничної станції райхсканцлер завіз мене на своєму автомобілі до Ставки, розташованої в розлогому лісовому масиві, де різні її відділи містилися в добре замаскованих будівлях і сховищах. Найважливіші органи працювали в просторих бункерах, і в одному з них відбулася доволі тривала розмова віч-на-віч між мною і райхсканцлером. Я певною мірою чекав, що він порушить давнє питання про спільну операцію проти Ленінграда й Мурманської залізниці, але із задоволенням констатував, що господар хоче насамперед обговорити військовий потенціал Фінляндії. Статистичні дані, які я навів, упевнили його в тому, що війна поклала великий тягар на плечі фінляндського народу. Тягар, як мусив визнати райхсканцлер, що навіть перевищував воєнне навантаження, яке мала Німеччина. Це дало йому привід ще вище оцінити наші воєнні здобутки.
Далі генерал Йодль у великому бункері оперативного відділу зробив огляд становища на різних войовищах, усе це резюмував райхсканцлер своєю промовою, що засвідчила його і обізнаність, і оптимізм. Наступ у Лівії, який за всіма ознаками мав закінчитися вирішальною перемогою, давав йому привід висловити якнайвищу похвалу вправному командувачеві, генерал-фельдмаршалу Ромелю. А ще райхсканцлер поінформував нас, що найближчими дням почнеться наступ німців на сході і що він сподівається на переможну розв’язку перерваної зимою кампанії, яку вінчатиме просування до кавказьких нафтових джерел. Нафта — ось що насамперед потрібне Німеччині, щоб провадити боротьбу далі! Цікавою, без сумніву, була інформація, що незабаром розпочнеться наступ на Ленінград.
Після простого сніданку у Ставці я подався до Генерального штабу армії, щоб зробити візит у відповідь до його начальника, генерал-полковника Гальдера, якого не зміг прийняти під час його відвідин Фінляндії за кілька років до того. Мені здалося, що цей візит увічливості не дуже сподобався райхсканцлеру і його найближчим людям. З подальших подій я зробив висновок, що Гальдер, якого на початку 1943 року змусили залишити свій пост, ще в часи мого візиту перебував у неласці. Обхід Генерального штабу вийшов цікавим. Випивши чаю у Ставці, я подякував райсканцлерові за прийняття, яке він підготував для мене й моїх офіцерів, і попрощався з ним.
Райхсмаршал Ґеринґ запросив нас на бенкет до свого мисливського павільйону неподалік від Ставки. З найвищим командувачем німецьких військово-повітряних сил я бачився ще до війни: спершу коли був гостем на полюванні, а потім, 1935 року, під час навчальної поїздки до Німеччини на його запрошення. Тепер я мав нагоду подякувати йому за сприяння тому, що з деякими політичними в’язнями в німецьких концтаборах — моїми польськими, бельгійськими й австрійськими друзями — поводилися ліпше, ніж зазвичай. Знані госпо́дарські риси райхсмаршала цілковито розкрилися в той вечір, який проминув у приємному спілкуванні. Я заночував у мисливському павільйоні, а назавтра, 28 червня, повернувся до Гельсінкі літаком.
* * *
Генеральний наступ німців на південній ділянці Східного фронту розпочався 28 червня 1942 року штурмом Севастополя і рухом з курської ділянки на Воронеж, розташований над Доном, а далі тривав у південно-східному напрямі попід цією річкою. Виявилося, що росіянам під час уміло проведених стримувальних боїв раз по раз вдавалося відриватися від супротивника в потрібний момент. Наступ так і тривав тиждень за тижнем, німці захоплювали дедалі більше території, але без вирішальних битв. Подолавши Дон, німці 28 серпня дійшли до вигину Волги на півночі від Сталінграда, але тут опір зміцнів. Трохи згодом вони й на півдні від Сталінграда добулися до Волги, після чого почалася запекла битва за саме місто.
Натомість на північній ділянці довгого Східного фронту літо й осінь минули без особливих подій.
За домовленістю з генералом Дитлем наприкінці червня — на початку липня 1942 року було проведено нову межу між фінлядською і німецькою оборонними смугами. Ухтинська ділянка тепер належала до території, за яку відповідав я. Фінське військо на цій ділянці — штаб ІІІ корпусу і 3-тя дивізія — підпорядкували мені, а певні німецькі підрозділи поступово перекинули на північ. А що ІІІ корпус складався тепер лише з однієї дивізії, то вивільнився його штаб. Маючи на увазі майбутні потреби, я не хотів його розпускати, а після того як командувача корпусу, генерал-лейтенанта Сійласвуо, було призначено інспектором вишколу, цей штаб підпорядкували командувачеві 3-ї дивізії, який мав здійснювати постачання й адміністрування ухтинської ділянки.
Наприкінці липня німці знову порушили питання щодо атаки фінів на Мурманську залізницю. Цього разу вона мала відбутися з напряму Рукаярві, щоб скувати ворожі сили, а тимчасом самі німці пішли б у наступ на Кандалакшу. Я сповістив президента Рюті про цю пропозицію, яку було відхилено з такою самою аргументацією, що й раніше.
Тими днями німецькі частини в Лапландії відвідав верховний керівник війська СС і державної поліції Німеччини Гімлер, який під час поїздки Норвегією завернув і до Фінляндії. Він попросив про зустріч зі мною, щоб — як було сказано в повідомленні — висловити запізнілі вітання з нагоди мого 75-річчя. За Гімлером ходила недобра слава що у Фінляндії, що в інших північноєвропейських країнах, але свого часу він подбав про те, щоб чимала кількість інвалідів-фінів пройшла спеціальне лікування в німецьких військових шпиталях, тож ми мали бути йому вдячні. Крім того, він на прохання Ґеринґа погодився поліпшити поводження в концтаборах з деякими моїми друзями, і від цього впливового чоловіка залежала доля кількох близьких для мене людей.
29 липня Гімлер прибув до моєї Ставки з групою офіцерів, які мали високі звання СС, але очевидно молодявий вигляд багатьох з них дуже контрастував із цим. Він зробив деякі заяви, які здалися нам трохи перебільшеними, про нову ручну панцеротанкову зброю двох типів — «панцершрек» і «панцерфауст». Це дало привід для того, щоб відряджена німецька команда у вересні продемонструвала мені їх у вишкільному центрі в Нійнісало. Виявилося, що це безвідкотні гармати з легким дулом, постріл у яких відбувається за допомогою ракети — тепер вони відомі під американською назвою «базука». Незважаючи на простоту конструкції й застосування,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Спогади. Том 2, Карл Густав Еміль Маннергейм», після закриття браузера.