Читати книгу - "48 законів влади"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Що до дивацьких жартів звик —
Аби людина й пробувать не сміла —
Таке придумав ще й на гору пнути,
Не зупиняючись, аби пересапнути,
Та це хоч і кому зробить несила.
Хіба що можна переправити дитину,
Завдаючи маля собі на спину,
Проте то вже була б дрібниця,
І на таке шкода й дивиться,
Бо то не вчинок, а марниця.
І тому вигадка така —
Це пастка, розрахована на простака.
Нехай вже буде тому грець, —
Я їду геть!» І смиконув за віжки,
Не дбаючи про неславу нітрішки.
А другий лицар рушив навпростець
Крізь плин бурхливий бистрих вод —
Нема для нього перешкод.
Тепер нема йому зупину:
Він завдає слона на спину
Й несе щосили без спочину
На височезну верховину.
А вже на скелі — скільки зір сягне —
Він бачить мур і місто осяйне.
Слон раптом скрикнув і замовк. І тут солдати
Біжать зі зброєю. Чи ж будуть нападати?
Хтось міг би вже й п’ятами накивати,
Але нікому в цю буремну мить
Відважне серце не спинить!
Час лицарю до бою стати:
Якщо судилась смерть, то вміє він вмирати!
Аж диво сталося: солдати
Прибігли, щоб його вітати.
У цих людей король помер,
І лицар стане королем тепер!
Не вірить лицар... й трохи лячно:
Такий тягар! Та відмовлять невдячно —
Трон королівський — це не простий дар,
І може бути затяжкий тягар...
Так само папа Сікст казав,
Коли тіару покладав
(Втім, непогано — можна й так сказати —
І папою, і королем ставати).
Та незабаром без облуди
Вже відповідь на це дізнались люди.
Сліпій Фортуні начебто байдуже,
Чи за добро ви діждетесь віддачі.
То як побачите, що вам наразі плужить,
Своєї не цурайтеся удачі.
Байки, Жан де Лафонтен (1621—1695 рр.)
Завжди беріться до праці сміливо, не боячись здатися зухвалим. Для того, хто спостерігає, страх поразки в думках виконавця — це вже свідчення провалу. Вчинки небезпечні тоді, коли є сумніви в їхній слушності; тоді безпечніше нічого не робити.
Бальтасар Ґрасіан
Нерішучість створює розлами, сміливість їх ліквідовує. Якщо ви витрачаєте час на роздуми, коли треба бути рішучим, то створюєте розлам, який також дає оточенню час на обмірковування. Ваша нерішучість заражає людей негативною енергією, викликає занепокоєння. Скрізь виникають сумніви.
Рішучість ліквідує такі розлами. Швидкість руху та енергія дії не залишають оточенню часу на роздуми і сумніви. Нерішучість фатальна під час зваблювання, бо жертва усвідомлює ваші наміри. Сміливий рух завершує зваблення тріумфом: для рефлексій часу не залишається.
Рішучість відокремлює вас від стада. Зухвалість засвідчує вашу присутність і масштабність. Скромність зливається зі шпалерами, зухвальство привертає увагу, а до того, хто привертає увагу, приходить влада. Ми не можемо відвести очей від рішучості, з нетерпінням чекаючи на наступний сміливий крок.
Дотримання закону
Спостереження 1
У травні 1925 року п’ятьох найуспішніших французьких дилерів у галузі металобрухту запросили на «офіційну», але «суворо конфіденційну» зустріч із заступником генерального директора з Міністерства пошт і телеграфу в готелі «Крійон», у той час найфешенебельнішому готелі Парижа. Коли бізнесмени прибули, їх зустрів особисто генеральний директор Люстіґ, що чекав на них у шикарному номері на останньому поверсі.
Бізнесмени не уявляли собі, про що піде мова на зустрічі, і помирали від цікавості. Після аперитиву директор пояснив: «Панове, ця справа нагальна і вимагає повної секретності. Уряд Франції збирається знести Ейфелеву вежу». Приголомшені дилери слухали мовчки, а директор вів далі, що вежа, як нещодавно повідомляли в новинах, потребувала термінового ремонту. Її спочатку проектували як тимчасову споруду — до Всесвітньої виставки 1889 року. Відтоді витрати на її утримання значно зросли, і тепер, під час фіскальної кризи, уряд повинен витратити мільйони на її ремонт. Багатьом парижанам Ейфелева вежа була як більмо в оці, і вони хотіли б її прибрати. З часом навіть туристи забудуть про неї, і вона збережеться лише на світлинах і листівках. «Панове, — закінчив Люстіґ, — вас запросили, щоб почути ваші пропозиції уряду з цього питання».
Він дав бізнесменам урядові бланки, заповнені цифровими викладками, як-от вага металу вежі в тоннах. У них аж очі повилазили, коли вони підрахували, скільки зможуть заробити на цьому брухті. Потім Люстіґ спустився разом із гостями до лімузина, що чекав на них, і вони рушили до Ейфелевої вежі. Показавши офіційний жетон, він провів їх по всіх поверхах вежі, пересипаючи свої пояснення анекдотами. У кінці візиту Люстіґ подякував їм і запропонував подати свої пропозиції впродовж чотирьох днів.
Через кілька днів після подання пропозицій один із п’ятьох, пан П., отримав повідомлення, що виграв тендер і що на підтвердження акту продажу йому протягом двох днів слід прийти до того ж номера готелю із завіреним чеком на суму понад 250 000 франків (сьогодні це приблизно один мільйон доларів), тобто на чверть загальної суми. Після надходження чека йому видадуть документи на володіння Ейфелевою вежею. У пана П. був піднесений настрій, бо він увійде до історії як людина, яка купила і демонтувала печально відому пам’ятку. Але на той час, коли він прибув до номера готелю з чеком, його почали мучити сумніви щодо цієї справи. Чому зустріч призначено в готелі, а не в урядовій установі? Чому в цьому не брали участі інші посадовці? А раптом це — містифікація, розіграш? Слухаючи, як Люстіґ обговорював заходи з утилізації вежі, він засумнівався і вирішив відступити.
Але ось він помітив, що тон директора змінився. Він перестав говорити про вежу, а згадав про свою низьку платню, розповів про те, як його дружина мріє про шубу, і поскаржився, що працювати доводиться до сьомого поту, хоча цього ніхто не цінує. Пан П. збагнув, що урядовець натякає на хабар! Проте він відчув не гнів, а полегшення. Тепер він повірив у правдивість Люстіґа, бо під час усіх попередніх контактів із французькими бюрократами ті обов’язково натякали на хабар. Пан П. заспокоївся і крадькома підсунув йому кілька тисяч франків купюрами, а тоді вручив заповнений чек. Натомість отримав документацію, серед якої була і купча. Він вийшов із готелю, мріючи про зиск і прийдешню славу.
Через кілька днів пан П., не дочекавшись повідомлення з міністерства, почав здогадуватися, що тут щось не так. Кілька телефонних дзвінків — і стало ясно, що ніякого генерального директора Люстіґа немає, а Ейфелеву вежу ніхто не планував зносити. З нього виманили 250 тисяч франків!
Пан П. до поліції не пішов. Він розумів, яку матиме репутацію, якщо люди довідаються, що його ошукали за допомогою найабсурднішої афери в історії. Для
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «48 законів влади», після закриття браузера.