Читати книгу - "Кришталевий черевичок. Якщо фея не прийде, Вікторія Ковзун"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
«Опале, ти за кого взагалі? От мене зараз лапає якийсь бридкий тип, а ти спокійно розлігся під деревом?!» – не вірила я.
– Чесно, Ізабель, відклич війська, – сказав Піт Аллен, продовжуючи мене нести. – Бідний хлопець уже весь зад на тій гілці відмуляв!
– Ага, – сказала я.
Опал продовжував вдавати, ніби я не на нього витріщаюсь.
– «Ага» – відкличу, чи «ага» – відмуляв? – Піт Аллен дійшов до якогось дерева та посадив мене на землю. Якоюсь твердою видалась земля після його сильних рук.
– Ставлю на друге! – заволали збоку. – Я вже вмостився дивитись постановку, не треба тут її переривати!
– Піранья тобі за шкірку! Медуза тобі в печінку! Та ви там всі позмовлялись?!
Жовтавий метелик пронісся прямо перед носом, сів на квіточку і спокійно кудись полетів. Як же класно йому – вільному, крилатому й незалежному! А я тут: в ненадійній компанії ненадійних типів, на закритій галявині, з пораненою ногою і з незрозуміло чим обпоєним буцефалом…
– Та заспокойся, брателло! Зараз ми все розрулимо!
«Ай-ай-ай-ай… ой-ой-ой-ой… – бамкання серця знову перейшло на трагічні лади. – Ну, чому все це діється зі мною? Чому моїй п’ятій точці без пригод не сидиться?..»
– Ізабель? – протягнув Піт Аллен.
«Гад, – подивилася я. – От я його врятувала, а він витяг мене перед це збіговисько і либиться! От не можна було з’ясувати справи в спокійнішій обстановці???»
– Німфочко, невже він щось тобі заподіяв? Ти тільки скажи – і ми одразу навчимо його розуму!
«Жах, – думала я. – Жах, жах, жах і ще раз жах. Ціла купа ненадійних типів, які поголовно бандити, головорізи та вбивці… А в мене елементарно немає, чим захиститись! Ні ножика нещасного, ні ногою зарядити не зможу… – раптом блиснула рятівна думка: – Ломака! Ось зараз я тільки запущу руку в кущі, і з моєю суперсилою…»
– Навіть не сподівайся, – сказав Піт Аллен. – Ми спеціально зачистили всі кущі, щоб навіть друзка ломаку не нагадувала.
О, ні! Як вони могли?! Звідки він знає?!
«Ну, все, – раптово відчула, що доведена до краю. – Я врятувала його нікчемне життя, а він затягнув мене до свого лігва і глумиться. Я маленька та слабка – а він сидить, і блискає моторошними очима, і лякає, і нагнітає, і хоче, щоби я тремтіла… Але це вже посягнув на святе!»
– Ну, і що ви зі мною зробите? – нарешті перейшла до суті.
Хлопці замислено переглянулись.
– Ну, ми ще не вирішили, – відповів за всіх Піт Аллен, хоча персона на дереві вже збиралася крикнути щось типу «На щупальця восьминога порву, чи ти недочула?!» – А ти що хочеш? Можемо п’єдестал поставити – Арто це з легкістю. Нілс з Пірсом можуть якийсь бойовий прийом тобі присвятити, Тео он може страву на твою честь назвати… До речі, Тео, сніданок у нас буде на обід?
– От якби не це чорне та бездушне, то мені б не довелося робити все наново! – вигукнув якийсь парубок. Раніше я не помітила, що він метушився над казаном. А тепер помітила, уявила, як мене шматують на дрібні шматочки і помішують у тому казані, і…
– Арчі, її знову тіпає! Ходи сюди та реанімуй!
– Арчі, відбій. Тео, відмий казан. Дворянок завжди від такого недогляду тіпає, – зручніше вмостився Піт Аллен. Недалеко вмостився. Краще би далі.
– Ой, та не бійся ти так! – це вже до мене. – Не збираємось ми тебе ніякому закону здавати!
«А, то в нас самосуд? Ще краще!» – дихнула я, але ж я вся така зла, так що не страшно мені анітрохи… ну, і пішли вони всі взагалі!
– То ми тут, коротше, подумали… і вирішили, коротше, що погарячкували минулого разу.
«А раптом вони мене зґвал…» – майнула найжахливіша думка.
– Ну, і як дівчина ти нас не цікавиш абсолютно.
О, яке щастя! Яка радість!.. Так, стоп. Що значить «не цікавлю абсолютно»?! Та це вже образливо взагалі-то! Щоб з моєю хваленою вродою…
– Ой, чисто до слова, – вставив Піт Аллен. – Ці гордяки з тебе пилинки здували, поки ти непритомна була, днювали й ночували біля тебе! І вже влаштовували змагання, хто перший носитиме квіти…
– Але тільки до найцікавішої частини марень.
– Ага, про «таємничого незнайомця».
– Що?! – скрикнула я.
– Так, напружує нас твій «таємничий незнайомець».
– Бо якщо він однією лівою поклав Дуболоба…
– А якщо той маніяк витримав твоя удар ломака, то це точно Дуболоб, чікка таш ататші!
– Коротше, напружує він нас, твій «таємничий незнайомець».
– Три тисячі чортів на румбу! Мати твоя каракатиця! Та ж приберіть звідси цього ненормального!.. – перекричав усіх голос із дерева.
І тут я відчула, що мені набридло. Що вже спротивіла ця невідомість і я хочу знати, що відбувається насправді. Вони дійсно про мене турбувались – чи підтримували системи життєзабезпечення для власних пекельних планів? Він хоч трохи вдячний мені за порятунок – чи я стану черговою жертвою ватаги головорізів? Вони ще не дали жодного натяку на розправу – та він постійно дає знати, яка я безсила, і передбачає кожен мій крок. А все чому? Бо я поводжусь так, як би мала поводитись! А все це до чого? Що зараз я перестану так поводитись!
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Кришталевий черевичок. Якщо фея не прийде, Вікторія Ковзун», після закриття браузера.