Читати книгу - "Переможець отримає все"
Шрифт:
Інтервал:
Додати в закладку:
Сонце ще не вийшло, але смужка неба над обрієм уже стала яскравою, жовто-червонистою. Озеро, яке минала дорога, було величезним, і дальній берег насилу проглядався. Пахло великою водою, намулом, вологим вітром. Навіть у повній тиші тут відчувався м’який, але водночас потужний рух повітря. Віктор брів берегом, залишивши машину на трасі, і з задоволенням вдихав ці запахи. А високо в небі кружляли великі птахи — він не знав, які саме. Їх було небагато, і вони, очевидно збивалися тут у зграї, готуючись до перельоту.
Там, наверху, сонячні промені били їм у груди, відбиваючись металічними відтінками від нерухомо розправлених крил, створюючи якусь особливу велич.
«Дев'ятка» набрала швидкості, й тоді край сонячного диска нарешті виліз з-за обрію. Промені потрапляли в очі, подразнюючи та примружуючи їх так, що довелося вдягти окуляри. Зоряна часто носила темні окуляри. Ще б пак. Адже її очі не були просто апаратом бачення. У них могло втопитися, канути все що завгодно. Тому й належало якось відмежувати їх від навколишнього світу — інакше втопитися ризикувало будь-що, здатне потрапити під їхню владу. І сам він, більше за все на світі бажав би кинутися туди сторчголов, проте якраз для нього ця безодня й була зачиненою. Назавжди.
…В них ранком зникає сонце, А вечір — зникають зорі. Далекі, мов два віконця, Бездонні, неначе море…І тримаючи кермо в руках, а дорогу в полі зору, Віктор уже чув не себе — знову інший голос, впевнений та потужний, але на цих рядках тихий та спокійний, у супроводі тільки однієї гітари:
В них щухне холодний вітер І губиться морок ночі. В них дивляться зранку квіти, І я туди хочу… хочу…Він уже зараз чув, як оце саме «хочу» виходитиме у співака з божевільним ефектом: перше — несміливе, коротке. Зате друге вивертатиметься назовні разом з усім його нутром так, що хлопці тисячних залів також почнуть хотіти — сильно та одночасно, а кожна з густо перемащеного помадою дівоцтва буде впевнена, що цей потрясний «чудак» хоче зараз виключно її. А Лема залишиться стояти на сцені з низько опущеною головою та розставленими пальцями обох долонь над полами висмикнутої поверх джинсів простої сорочки.
І саме цієї миті вступали в дію створені Войтовичем «дива». Простір над підмостками розколювала блискавка, лунав грім, і на неповторного Лему, який застиг під софітами, починала падати справжня «мокра» злива, до якої він піднімав обличчя, і голос співака відразу набирав потужності та об’єму:
Та не втопитися мені в твоїх очах, А в небесах кружля високо білий птах. Чому він тут, чого кружляє, що знайшов? Я відчуваю, що по мене ти прийшов.Концерт в одному місті змінював такий самий в іншому — переповнені зали і стадіони, шалений успіх, щоразу більший. А Віктор у цей час продовжував їхати старими, напам’ять вивченими дорогами, видобуваючи з них — іноді йому здавалося, що саме з них, з кілометрів — слова та звуки, що намотувалися магнітною стрічкою на його розбурхані думки та емоції, стримуючи їх від падіння в цілковитий хаос.
Пісні спромагалися робити подвійну справу. Адже всередині у нього періодично накопичувалося те, що загрожувало прорватися жахливою грозою — не імітованою, як на сцені, а справжньою. І тоді вони виконували функцію громовідводу, рятуючи свого автора від гіршого. А потім, прийшовши до невтомного та винахідливого Войтовича, вже вустами Тараса Леми вони робили другу справу — віддавали жінку, яка принизила його, на загальне користування, кладучи гроші за це до кишені нещасного барда. Увесь цей різнобарвний натовп впадав в екстаз, дотикаючись до Зоряни — адже її частка була в кожній пісні незрівнянного Леми. Нехай вона й далі не знала про це. Нехай і натовп теж не здогадувався, чий образ смакує, обмацуючи та обнюхуючи. Байдуже. Від цього стан речей не ставав інакшим.
Самі ж гроші, які почали регулярно приносити ті самі пісні, практично не мали значення як такі, адже приходили внаслідок другорядної, побічної функції. І взяті в руки, нічим абсолютно не відрізнялися від тих, інших, зароблених торгівлею машинами, ніяк не асоціювалися з фатальною в його житті жінкою на ім'я Зоряна.
Вона увімкнула телевізор і на хвилину присіла перед дзеркалом — впорядкувати себе. Цілісінький день якась колотнеча, хоч і вихідний. На кухні доварювалася вечеря, штани, що вже тиждень чекали черги, нарешті позашивала, а їх маленький власник тихенько підійшов і вмостився скраю на низенькому стільчику поруч із нею, також дивлячись на своє зображення поруч із найгарнішою у світі жінкою — з мамою.
— Чого тобі, маленький?
— Ма, не називай мене «маленький», я вже зовсім не малий.
— Ну, звісно, — промовила вона, знімаючи шпильку й розчісуючи волосся. — Аякже ж… Зовсім дорослий. Навіть мені вже он як допомагаєш. Але… Для мене завжди будеш маленьким.
— Я не хочу.
— А що ж тут поганого?
— Нічого, просто я вже великий.
— Великий, великий… Ну, кажи. Я ж бачу, що ти щось надумав. М-м?
— Та нічого… Ма… А коли ми купимо велик? Вже й літо кінчається. Ти ж казала…
— Казала… — зітхнула вона. — Купимо. Ще трошки. Потерпи. Зате вже одразу кращий
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Переможець отримає все», після закриття браузера.